Вісник Міжнародного економіко-гуманітарного університету імені Академіка Степана Дем'янчука. Серія: Педагогіка та психологія
СОЦІАЛЬНА ТУРБУЛЕНТНІСТЬ ЯК ФАКТОР ДЕСТАБІЛІЗАЦІЇ ПСИХОЕМОЦІЙНОГО СТАНУ СТУДЕНТІВ
У статті розглядається феномен соціальної турбулентності як багатовимірний і кумулятивний фактор впливу на психоемоційний стан студентської молоді в умовах глобальних і локальних криз.Автори пропонують комплексне міждисциплінарне осмислення турбулентності як стану глибокої структурної нестабільності в суспільстві, що супроводжується руйнуванням норм, дестабілізацією інституцій, інформаційним перевантаженням, підвищеною стресогенністю й перманентною кризовістю. Особлива увага приділяється студентству як соціально та психологічно вразливій групі, що перебуває у фазі емерджентної дорослості – періоді формування ідентичності, ціннісних орієнтирів і життєвих стратегій.Застосовуючи методи теоретичного аналізу, міждисциплінарного синтезу, узагальнення й порівняльного аналізу, автори виокремлюють п’ять ключових груп психоемоційних наслідків соціальної турбулентності: хронічний стрес і тривожні розлади; симптоми депресії та ангедонії; екзистенційну фрустрацію та порушення ідентичності; розлади соціальної взаємодії; зниження академічної успішності. Представлено дані опитування U-Report (2023), згідно з якими понад 80 % українських студентів стикаються з емоційним виснаженням і високим рівнем тривожності, при цьому більшість не користується професійною психологічною допомогою.Обґрунтовано, що соціальна турбулентність є не тимчасовим зрушенням, а новим станом реальності, який вимагає системних змін у підходах до збереження ментального здоров’я молоді.Запропоновано низку практичних напрямів психологічної підтримки студентів, а саме: упровадження комплексних програм допомоги в університетах, розвиток діджитал-інструментів, скринінг психоемоційного стану, інтеграцію ментального здоров’я в державну політику й освітню систему.Підкреслюється, що збереження психологічної стійкості студентської молоді є стратегічним завданням у післявоєнному відновленні України.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ІНТЕГРАЦІЯ ПЕДАГОГІЧНОЇ МАЙСТЕРНОСТІ В ПРОЦЕСІ ФАХОВОЇ ПІДГОТОВКИ ДО ОРГАНІЗАЦІЇ ПОЗАШКІЛЬНОЇ РОБОТИ МАЙБУТНЬОГО ВЧИТЕЛЯ
У статті розглядається проблема інтеграції педагогічної майстерності у фахову підготовку майбутніх учителів як необхідна умова для ефективної організації позашкільної роботи. Актуальність дослідження зумовлена тим, що сучасна освіта вимагає від педагога не лише глибоких предметних знань, а й комплексу особистісних якостей, які особливо важливі в неформальному освітньому середовищі. Аналізуючи педагогічну майстерність як інтегративну якість, що поєднує професійні знання, практичні вміння та ціннісні орієнтації, автор обґрунтовує її ключову роль у формуванні творчої, ініціативної й відповідальної особистості вчителя.У роботі виділено три рівні інтеграції: теоретичний (засвоєння основ педагогіки та психології), практичний (залучення до організації гуртків, проєктів, виховних заходів) і ціннісно-рефлексивний (формування професійної позиції та здатності до самоаналізу). Зазначається, що системність, наступність і роль наставника є основними умовами для досягнення цілісного результату. Автор детально розкриває методичні підходи, які сприяють цьому процесу, а саме: компетентнісний, діяльнісний, особистісно орієнтований, культурологічний і рефлексивний. Кожен із цих підходів розглядається як окремий, але взаємопов’язаний компонент цілісної системи підготовки.Особлива увага приділяється практичним прийомам, які забезпечують реалізацію інтеграційних підходів: моделюванню педагогічних ситуацій, інтерактивному навчанню, проєктній діяльності, рефлексивним практикам і творчо-мистецьким методам. Завдяки їхньому комплексному застосуванню майбутній педагог набуває не лише теоретичних знань, а й реального досвіду, що дає йому змогу творчо підходити до організації позашкільної роботи. Підсумовуючи, у статті довели, що лише системна й цілеспрямована інтеграція педагогічної майстерності дає змогу сформувати фахівця, здатного перетворити позашкільну діяльність на потужний інструмент виховання, соціалізації та гармонійного розвитку школярів.
ФОРМУВАННЯ БЕЗПЕЧНОГО ІНКЛЮЗИВНОГО СЕРЕДОВИЩА В УМОВАХ НОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ШКОЛИ
У статті розглянуто проблему формування безпечного інклюзивного освітнього середовища в умовах реалізації Концепції «Нова українська школа». Одним із пріоритетних завдань сучасної української освіти є створення сприятливих умов для гармонійного розвитку кожної дитини, незалежно від її індивідуальних особливостей, освітніх потреб чи стану здоров’я. Наголошується, що безпечне інклюзивне середовище поєднує кілька важливих складників: фізичну, психологічну, соціальну, екологічну та інформаційну безпеку, які взаємодіють між собою й забезпечують комплексний підхід до розвитку особистості учня.Фізична безпека охоплює створення доступного й безбар’єрного простору, відповідність санітарно-гігієнічним нормам та адаптацію умов навчання для дітей з особливими освітніми потребами. Психологічна безпека забезпечує атмосферу довіри, відсутність дискримінації, булінгу та сприяє формуванню позитивної самооцінки. Соціальна безпека передбачає рівні можливості для всіх учасників освітнього процесу, партнерську взаємодію школи, сім’ї та громади. Екологічний складник включає турботу про здоров’я дітей через дотримання гігієнічних норм, використання безпечних матеріалів і створення комфортного мікроклімату. Інформаційна безпека, у свою чергу, стосується захисту персональних даних, профілактики кібербулінгу й формування медіаграмотності учнів. Окрему увагу приділено педагогічному аспекту: застосуванню інклюзивних методик, розвитку професійних компетентностей учителів у сфері інклюзії та вихованню в учнів культури співпраці й взаємоповаги.Зроблено висновок, що безпечне інклюзивне освітнє середовище є необхідною умовою рівного доступу до якісної освіти, сприяє соціалізації, формує почуття захищеності й відповідальності, а також закладає основи гуманістичного розвитку суспільства.
МОТИВАЦІЯ НАВЧАЛЬНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ СТРЕСОСТІЙКОСТІ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ПІД ЧАС ВОЄННОГО СТАНУ
У статті розглядаються особливості взаємозв’язку мотивації навчальної діяльності та стресостійкості студентської молоді в умовах воєнного стану. Здійснено теоретичний аналіз психологічних механізмів впливу мотивації на адаптацію особистості до дії стресогенних факторів у системі вищої освіти. Підкреслено, що саме внутрішня навчальна мотивація є ключовим ресурсом для збереження психологічної рівноваги, зниження тривожності й формування конструктивних копінг-стратегій. Особливу увагу приділено сучасним соціально-психологічним викликам, які актуалізують потребу у формуванні стресостійкої поведінки студентів.В емпіричному дослідженні взяли участь 62 студенти віком від 18 до 22 років. Застосовано комплекс психодіагностичних методик: опитувальник мотивації успіху та страху невдачі (А. А. Реан), методика вивчення мотивації навчання у виші (Т. І. Ільїна), шкала ситуативної та особистісної тривожності (Ч. Спілбергер – Ю. Ханін), а також опитувальник нервово-психічної напруги (Т. А. Немчин). Результати дослідження виявили значущі кореляційні зв’язки між мотиваційними характеристиками й рівнями тривожності й психічного напруження. Установлено, що високий рівень мотивації до успіху та професійного самовизначення асоціюється зі зниженими показниками тривожності й вищою стресостійкістю. Обґрунтована доцільність створення підтримувального освітнього середовища й упровадження цілеспрямованої психолого-педагогічної роботи, спрямованої на розвиток внутрішньої мотивації, оптимізацію навчального середовища, формування позитивної навчальної установки та психологічної стійкості.Отримані результати мають практичне значення для фахівців психологічної служби й освітніх установ, що прагнуть підвищити академічну успішність і психологічне благополуччя студентської молоді.
ФОРМУВАННЯ ДУХОВНО-ПСИХОЛОГІЧНОЇ СТІЙКОСТІ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ ДЛЯ ПОДОЛАННЯ НАСЛІДКІВ ВІЙНИ
У статті подано розгорнутий аналіз і синтез теоретико-методологічних засад формування духовно-психологічної стійкості у військовослужбовців Збройних Сил України в умовах війни й подолання її травматичних наслідків. Дослідження ґрунтується на інтеграції історико-культурних надбань українського козацтва, концепції духовного катарсису Г. П. Шевченко, ідей логотерапії Віктора Франкла та сучасних психологічних підходів до смислотворення й салютогенезу. Акцент робиться на необхідності переходу від реактивної моделі лікування посттравматичних станів до проактивної моделі виховання внутрішньої сили й стійкості, яка здатна забезпечити не лише подолання бойових травм, а й стимулювати особистісний розвиток, відновлення почуття гідності й підтримку психоемоційної рівноваги у військовому середовищі.Проаналізовано ключові фактори, що визначають стійкість військовослужбовців: роль духовних цінностей, національної ідентичності, соціальної підтримки, професійної підготовки й індивідуально- особистісних характеристик. Значну увагу приділено викликам сучасного воєнного часу, серед яких – висока стресогенність бойових дій, ризик емоційного й професійного виснаження, труднощі соціальної адаптації після повернення з фронту та загроза розвитку посттравматичних стресових розладів. Окреслено напрями вдосконалення системи психолого-педагогічного супроводу й освітніх програм для особового складу, спрямованих на формування духовної зрілості, розвиток здатності до смислотворення, відновлення внутрішніх ресурсів та ефективне подолання травматичного досвіду.Обґрунтовано перспективність упровадження комплексних тренінгових програм, що поєднують духовно-моральне виховання, психологічну підтримку й соціальну реінтеграцію, що уможливлює формування цілісної моделі духовно-психологічної стійкості військовослужбовців як важливого чинника збереження обороноздатності держави.
ВИМІРЮВАННЯ РІВНЯ СФОРМОВАНОСТІ МІЖКУЛЬТУРНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ БАКАЛАВРІВ У ПРОЦЕСІ НАВЧАННЯ ЛЕКСИКОЛОГІЇ Й ФРАЗЕОЛОГІЇ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ
У статті аналізується проблема формування міжкультурної компетентності бакалаврів англійської філології під час навчання лексикології й фразеології. Наведено результати оцінювання рівня сформованості міжкультурної компетентності та вплив отриманих результатів на її подальший розвиток. У дослідженні використовується метод анкетування, який передбачав опитування викладачів і здобувачів освіти. За результатами анкетування викладачі добре розуміють поняття «міжкультурна компетентність», усвідомлюють важливість її формування, однак прагнуть підвищити свою кваліфікацію в компетентнісному аспекті, оскільки більшість із них продовжує працювати за застарілими методами й стандартами через недостатню кількість відведених годин і відсутність у підручниках необхідного матеріалу соціокультурного спрямування.Анкета для здобувачів освіти мала на меті визначити розуміння сутності поняття «міжкультурна компетентність», виявити рівень готовності опитуваних до використання здобутих знань і навичок під час міжкультурного спілкування, а також уміння аналізувати результати міжкультурної взаємодії, з’ясувати джерела мотивування і труднощі, які виникають у процесі формування міжкультурної компетентності. З’ясовано, що головними мотивами, які спонукають здобувачів освіти до взаємодії з представниками інших культур, є бажання покращити свої знання з мови, спілкуватися з представниками інших національностей, вивчати культуру іншого народу й порівнювати її з власною, установлення міжнародних контактів для отримання можливості виїхати за кордон.З-поміж труднощів, які виникають у здобувачів у процесі навчання лексикології й фразеології, основними є опанування теоретичного матеріалу, складні та незрозумілі завдання, схвильованість через можливість допустити помилку, відсутність цікавих завдань, присвячених вивченню культури англомовних країн. Виявлено, що більшість здобувачів освіти незацікавлені в отриманні знань про особливості культури інших народів, систему їхніх цінностей і правил поведінки, виявили невміння вести діалог, вирішувати конфлікти з іноземцями й аналізувати власну діяльність.
ПОЕТАПНА МЕТОДИКА РОБОТИ З АНГЛОМОВНИМИ НАУКОВИМИ СТАТТЯМИ В ESP-КУРСІ ДЛЯ СТУДЕНТІВ-ПСИХОЛОГІВ
У статті представлено авторську методику роботи з англомовними науковими статтями, яку розроблено для студентів-психологів у межах курсу ESP (English for Specific Purposes). Запропонований підхід поєднує мовну підготовку з академічним навчанням і має на меті сформувати в студентів уміння критично працювати з науковими текстами. Це передбачає, у свою чергу, вибір релевантних джерел, орієнтування в структурі статті, створення тематичних нотаток, узагальнення інформації, так само як і застосування коректних технік цитування й оформлення бібліографії.Усе більша потреба готувати майбутніх психологів до участі в міжнародному науковому спілкуванні й до написання власних англомовних дослідницьких текстів зумовлює актуальність дослідження. Подано основні засади методики та детально описано навчальні цілі, види навчальної діяльності й очікувані результати на кожному з етапів.Особлива увага приділена розвитку академічної автономії, удосконаленню навичок аналітичного читання й формуванню академічної доброчесності шляхом дотримання правил цитування. Підхід є гнучким, його можна адаптувати до різних рівнів володіння англійською мовою та інтегрувати в ширші програми ESP. Завдяки послідовному супроводу студентів на всіх етапах роботи з науковою статтею представлена методика сприяє формуванню навичок академічного письма та підготовці до створення в майбутньому власних наукових публікацій, тез конференцій і літературних оглядів у галузі психології.
ВПЛИВ ГІБРИДНИХ І ДИСТАНЦІЙНИХ ФОРМ РОБОТИ НА МОТИВАЦІЮ ПРАЦІ ТА ПСИХОЛОГІЧНЕ БЛАГОПОЛУЧЧЯ ПЕРСОНАЛУ ОРГАНІЗАЦІЙ
У статті проаналізовано й систематизовано результати сучасних міждисциплінарних досліджень щодо впливу гібридних і віддалених форм організації праці на особистісну й професійну самодетермінацію та психологічне й трудове благополуччя працівників. Актуальність теми зумовлена масштабним поширенням цих форматів унаслідок глобальних трансформацій ринку праці та наслідків пандемії COVID-19, а також їх перетворенням на довгострокову стратегію для багатьох організацій. Аналіз наукових джерел дав змогу констатувати як позитивні, так і негативні аспекти впливу нових моделей праці на мотивацію й почуття благополуччя персоналу організацій.З одного боку, вони можуть сприяти зростанню автономії працівників, гнучкості в розподілі робочого часу, покращенню самопочуття та збереженню продуктивності праці, а також потенційно здатні знижувати плинність кадрів. З іншого боку, їх супроводжують певні ризики: розмиті межі між професійною й особистісною сферами життя, що призводить до підвищення рівня інформаційного та психологічного стресу й емоційного виснаження працівників; посилення почуття соціальної ізоляції, тривожності, депресивних станів і професійного вигорання, особливо за умов тривалої й повністю дистанційної роботи; виникнення «цифрової втоми». Установлено, що ефективність адаптації значною мірою залежить від індивідуальних навичок самоменеджменту, професійної самодетермінації, якості організаційної підтримки (чіткість політик, комунікація, культура довіри), а також соціально-культурних чинників, включаючи гендерні аспекти й доступність гнучких форматів для різних категорій працівників. Зроблено висновок про необхідність запровадження комплексного підходу, центрованого на людині, до управління гібридними й віддаленими форматами праці, що враховує взаємодію індивідуальних, організаційних і соціально-психологічних факторів для забезпечення як ефективності професійної діяльності, так і трудового та психологічного благополуччя працівників.
ДОСЛІДЖЕННЯ ОСОБЛИВОСТЕЙ ЕМОЦІЙНОЇ СФЕРИ ДІТЕЙ МОЛОДШОГО ВІКУ З ПОРУШЕННЯМ РОЗВИТКУ ІНТЕЛЕКТУ
Статтю присвячено дослідженню актуальної проблеми вивчення особливостей емоційної сфери молодших школярів з порушеннями інтелектуального розвитку в умовах інклюзивної освіти.Актуальність роботи зумовлена тим, що успішна соціально-емоційна інтеграція цих дітей є ключовою для їхньої загальної адаптації й усебічного розвитку. Метою дослідження було проведення порівняльного аналізу емоційних станів учнів з інтелектуальними порушеннями та їхніх однолітків з нормотиповим розвитком. У дослідженні взяли участь 60 учнів, поділених на експериментальну й контрольну групи. Для отримання об’єктивної картини емоційного стану використано комплекс валідних психодіагностичних методик, зокрема «Шкала явної тривожності СМAS», опитувальник САН, тест тривожності Р. Теммл, М. Доркі, В. Амен, кольоровий тест Люшера та «Візуально- асоціативна самооцінка емоційних станів».Результати емпіричного дослідження виявили статистично значущі відмінності між групами.Доведено, що для дітей з інтелектуальними порушеннями характерний тотально високий, генералізований рівень тривожності, а також значно знижений психоемоційний тонус, що проявляється в погіршеному самопочутті й пригніченому настрої. Установлено фрустрацію базових потреб, високу внутрішнє напруження, що підтверджується несвідомими виборами кольорів, і суттєві труднощі в ідентифікації власних емоцій. Отримані дані підтверджують системний характер емоційного неблагополуччя в цієї категорії дітей, що обґрунтовує необхідність розроблення цілеспрямованих психокорекційних програм і надання практичних рекомендацій для педагогів, які працюють з учнями в інклюзивному середовищі.
ОСВІТА В МЕГУ ІМЕНІ АКАДЕМІКА СТЕПАНА ДЕМ’ЯНЧУКА: ІНТЕГРАЦІЯ ПИТАНЬ МИРУ В КОНТЕКСТІ ЄВРОПЕЙСЬКОГО ПРОСТОРУ
У статті проаналізовано євроінтеграційні освітні процеси в Україні. Інноваційну діяльність розглянуто як оновлення педагогічного процесу, уведення нових ідей у традиційну систему, що передбачає найвищий ступінь освітньо-наукової діяльності; в умовах євроінтеграційних векторів розвитку української науки й освіти інноваційну діяльність визначено як основу та зміст інноваційних освітніх процесів.Розкрито процес реалізації принципів (інституційна автономія, академічна свобода, виховання молодого покоління на ідеях миру) входження закладу освіти до європейського простору вищої освіти на прикладі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем’янчука». Висвітлено інтеграцію питань миру в контексті європейського простору в освітньо-науковій діяльності МЕГУ імені академіка Степана Дем’янчука.Інтеграція питань миру в контексті європейського простору в освітньо-науковій діяльності МЕГУ здійснюється через реалізацію загальноуніверситетської комплексної наукової теми в науково- педагогічній діяльності викладачів закладу вищої освіти, педагогів, учнівської та студентської молоді, проведення Міжнародних громадських учнівських читань «Я голосую за мир!». Ініціатором проведення першого національно-патріотичного заходу є Степан Якимович Дем’янчук. Йому належить оригінальне педагогічне вчення, відоме в науці як педагогіка миру.Висвітлено процес інтернаціоналізації в МЕГУ, який відбувається через укладання договорів про співпрацю та партнерство між закладами освіти, реалізацію академічної мобільності, віртуальних обмінів, проведення міжнародних наукових конференцій спільно з міжнародними партнерами, організацію та проведення спільних наукових воркшопів, семінарів, форумів, круглих столів тощо.Процес євроінтеграції передбачає виконання низки політичних, економічних, соціальних, правових, освітніх реформ з метою впровадження ідей миру. У контексті європейської інтеграції в освіту вагомими є створення моделі освітнього процесу, яка б оптимально поєдналися кращі вітчизняні й зарубіжні традиції; поєднання гуманістичних традицій української педагогіки та зарубіжного досвіду виховання особистості на ідеях миру; проведення фундаментальних і прикладних наукових досліджень; залучення інновацій в освітньо-науковий процес тощо.
СТРЕСОВІ ЧИННИКИ ЯК ПРЕДИКТОРИ ТРИВОЖНОСТІ В ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ
У статті розглядається проблема впливу стресових чинників на формування підвищеної тривожності в дітей дошкільного віку. Акцентовано на тому, що сучасні соціальні трансформації, воєнний стан, інформаційне перевантаження й нестабільність сімейного виховання створюють ризики психоемоційного напруження, яке діти ще не здатні ефективно долати.Узагальнено вітчизняні та зарубіжні наукові підходи до розуміння тривожності, зокрема концепції Ч. Спілбергера, К. Хорні, І. Беха й Т. Титаренко. Визначено основні групи предикторів тривожності: сімейні (конфліктність, непослідовність виховання, гіперопіка чи відстороненість), освітні (адаптаційні труднощі, зміна вимог), соціокультурні (інформаційна насиченість, безпекові загрози) й індивідуально-психологічні (низька толерантність до фрустрації, емоційна вразливість).Емпірична частина дослідження здійснена з використанням проєктивних методик і батьківської анкети, що забезпечило тріангуляцію даних. Отримані результати показали, що в значної частини дітей спостерігається середній (52–64%) і високий (24–28%) рівень тривожності, що проявляється в поведінкових, емоційних і проєктивних показниках. Виявлено, що найбільш значущими стресовими чинниками, які є предикторами підвищеної тривожності в дошкільників, є ситуації агресії чи приниження (як безпосереднє переживання, так і спостереження), що формує страх покарання й відторгнення; соціальна ізоляція й ігнорування, які підривають відчуття власної цінності; страх розлуки з батьками, нестача емоційної підтримки та безпеки, що посилює страх самотності й невпевненість. Дані підтверджують тісний взаємозв’язок між стилем виховання, соціальним середовищем і рівнем емоційного благополуччя дітей.Отримані дані можуть бути використані практичними психологами й педагогами для розроблення програм профілактики й корекції дитячої тривожності.
ПІДГОТОВКА ЗДОБУВАЧІВ СТУПЕНЯ ДОКТОРА ФІЛОСОФІЇ В МЕДИЧНИХ УНІВЕРСИТЕТАХ ЯПОНІЇ
У статті проаналізовано систему підготовки здобувачів наукового ступеня PhD у медичних університетах Японії з акцентом на її структурні елементи, ефективність функціонування й актуальні виклики. Розглянуто особливості PhD освіти в Японії, що ґрунтується на комплексній освітньо-науковій підготовці та поєднує міждисциплінарне теоретичне навчання, клінічну практику й дослідницьку діяльність. Визначено, що ключовими складниками навчальних програм є дисципліни з біостатистики, медичної етики й наукової комунікації, які сприяють формуванню інтегральної компетентності у сфері трансляційної медицини. Досліджено роль інституту наставництва, що реалізується через модель подвійного наукового керівництва. Проаналізовано впровадження індивідуального плану професійного розвитку як інструмента персоналізованого оцінювання академічного прогресу й забезпечення своєчасного завершення програми. Окрему увагу приділено фінансовій та інфраструктурній підтримці здобувачів, зокрема через стипендіальні програми Японського товариства сприяння науці, доступ до сучасного дослідницького обладнання та клінічних баз. Розглянуто процеси міжнародної інтеграції PhD-програм шляхом реалізації програм подвійного диплома, міжнародних стажувань і викладання навчальних дисциплін англійською мовою. Здійснено порівняльний аналіз японської та вітчизняної моделей підготовки здобувачів PhD у сфері медицини.Сформульовано пропозиції щодо перспективних напрямів досліджень, орієнтованих на оцінювання довгострокових результатів, посилення інтернаціоналізації й упровадження цифрових технологій у докторську освіту.
ІНДИВІДУАЛЬНІ ВІДМІННОСТІ В ПОВЕДІНЦІ ТВАРИН І ЛЮДИНИ: ПОРІВНЯЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНИЙ ПІДХІД
У статті розглядається проблема індивідуальних відмінностей у поведінці тварин і людини з позиції порівняльної та диференціальної психології. Звертається увага на те, що, попри загальну видову подібність поведінкових реакцій як у тварин, так і в людей, спостерігаються значні індивідуальні варіації, які мають як біологічне, так і психологічне підґрунтя. Аналізуються такі параметри, як темперамент, рівень тривожності, здатність до навчання, соціальна поведінка, реакція на новизну, що проявляються в різних індивідів незалежно від виду. Показано, що індивідуальність є не лише людською характеристикою, а й має еволюційні витоки, спостережувані в поведінці тварин.Порівняльно-психологічний підхід дає змогу простежити спадкові, нейропсихологічні й екологічні чинники, що впливають на формування унікального поведінкового профілю особини. Розглянуто гіпотези щодо функціонального значення індивідуальних відмінностей для виживання виду.Особливу увагу приділено дослідженням у сфері зоопсихології, які демонструють наявність особистісних характеристик у тварин, таких як сміливість, агресивність, допитливість. Водночас розглянуто підходи диференціальної психології до вивчення індивідуальних відмінностей у людей – через призму когнітивних стилів, типів темпераменту й мотиваційної сфери.Порівняльно-психологічний підхід дає змогу не лише виявити паралелі між видами, а й краще зрозуміти природу індивідуальних особливостей поведінки в еволюційному контексті. Такий міждисциплінарний аналіз сприяє глибшому усвідомленню універсальних і специфічних механізмів адаптації, саморегуляції та взаємодії з оточенням у різних живих істот.Стаття спрямована на інтеграцію еволюційних знань у розуміння психології особистості.
ПСИХОДІАГНОСТИЧНА МЕТОДИКА ОЦІНЮВАННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ МОТИВАЦІЇ ОФІЦЕРІВ СУХОПУТНИХ ВІЙСЬК ЗБРОЙНИХ СИЛ УКРАЇНИ
У статті подано результати розроблення й апробації психодіагностичної методики оцінювання професійної мотивації офіцерів Сухопутних військ Збройних Сил України. Теоретичну основу психодіагностичної методики становить концептуальна модель, яка охоплює когнітивні, емоційні, поведінкові, соціальні й нормативні компоненти мотивації, що забезпечує комплексний аналіз її структури та динаміки. Методика інтегрує стандартизовані психодіагностичні шкали, опитувальники ціннісних орієнтацій, ситуаційні завдання й симуляційні інструменти, адаптована до польових умов, може бути скомбінована із психодіагностичними шкалами, інтерв’ю чи оцінюванням службової діяльності, що робить її ефективною для аналітики. Психодіагностична методика дає змогу диференціювати вибірку офіцерів і реалізувати процес оцінювання в максимально наближених до реальних умовах професійної діяльності, сприяє формуванню навичок лідерства й відповідального прийняття рішень, а також має високу психолого-педагогічну ефективність завдяки елементам навчання через досвід за такими характеристиками: а) можливістю моделювання професійних дилем, наближених до реальних умов військової служби; б) ефективністю в діагностуванні мотиваційно- лідерських реакцій офіцерів у стресових ситуаціях; в) придатністю як для індивідуального, так і групового аналізу результатів; г) сприяння формуванню мотиваційно-ціннісних рефлексій, що важливо для розвитку внутрішньої професійної відповідальності. У методиці поєднані наукова обґрунтованість, психометрична надійність і практична ефективність для реальних бойових умов, створено підґрунтя для подальших емпіричних досліджень професійної мотивації офіцерів Сухопутних військ Збройних Сил України.
КОПІНГ-СТРАТЕГІЇ ТА ТРЕНІНГИ ЯК ІНСТРУМЕНТИ РОЗВИТКУ РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ Й СТРЕСОСТІЙКОСТІ ОСОБИСТОСТІ СОЦІАЛЬНОГО ПРАЦІВНИКА, ПЕДАГОГА, ПСИХОЛОГА
Статтю присвячено дослідженню питань підвищення рівня розвитку резильєнтності й стресостійкості особистості фахівця соціального, педагогічного, психологічного напряму підготовки. Схарактеризовано копінг-стратегії та психологічні тренінги як методи, які допомагають адаптуватися до несприятливих умов, справлятися зі стресом, знизити вплив стресових факторів, зберегти фізичне й психічне здоров’я. На підставі теоретико-емпіричних досліджень вітчизняних і закордонних учених досліджено основі механізми впливу копінг-стратегій. Визначено, що копінг- стратегії не тільки знижують рівень стресу, а й підтримують загальне психічне здоров’я, підвищуючи якість життя й здатність пристосовуватися до складних ситуацій.З метою визначення конструктивних стратегій подолання життєвих труднощів і складних ситуацій у майбутніх фахівців в умовах НТУ «ХПІ» впродовж 2024–2025 рр. проведено дослідження із залученням магістрантів спеціальностей А1 «Освітні науки», С4 «Психологія», І10 «Соціальна робота та консультування». У дослідженні використано опитувальник Р. Лазаруса – С. Фолкман.Установлено, що для більше ніж половини респондентів копінг-стратегії представлені на середньому рівні. Це свідчить про те, що магістранти адаптуються до стресових ситуацій і справляються з ними.Обговорюються показники високого й низького рівнів обраних копінг-стратегій респондентами.Проаналізовано уявлення магістрантів щодо ранжування факторів, які впливають на їхню думку при виборі копінг-стратегії. Установлено, що емоційна обізнаність усіма учасниками обрана як важлива за рангом (1), розпізнавання емоцій інших людей та емоційний інтелект майже збігаються у виборі всіх респондентів і посідають позиції рангу (2) й (3). Акцентується увага на самомотивації (рейтинг 8,7 у магістрів психологів) та управлінні власними емоціями (рейтинг 8,2 у магістрів соціальних працівників). Такі дані можуть свідчити про глибоке розуміння специфіки професійної діяльності, набутий досвід практичної роботи.Досліджуються інструменти розвитку резильєнтності та стресостійкості особистості.Обговорюються можливості інтеграції інструментів для психокорекційного потенціалу майбутніх фахівців соціального, педагогічного й психологічного напряму підготовки. Схарактеризовано рекомендації щодо організації й проведення тренінгів. Доведено зв’язок і відмінності між копінг- стратегіями та психологічним тренінгом. Визначено, що тренінги допомагають розвивати й закріплювати ефективні копінг-стратегії, які сприяють подоланню стресу й адаптації до складних життєвих ситуацій. Установлено відмінності визначених інструментів у вигляді різних цілей і механізмів.
ВИКЛАДАННЯ ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНИХ ДИСЦИПЛІН ЯК ЧИННИК ОСОБИСТІСНОГО Й ПРОФЕСІЙНОГО ЗРОСТАННЯ МАЙБУТНІХ ПЕДАГОГІВ: МЕТОДИЧНИЙ АСПЕКТ
У статті досліджується роль викладання психолого-педагогічних дисциплін у закладах вищої освіти як ключового чинника особистісного й професійного зростання майбутніх педагогів. Акцентується увага на методичному аспекті освітнього процесу, що включає формування методичної культури викладачів і студентів, удосконалення навчальних технологій та інноваційних підходів до організації навчання. Проаналізовано сутність і змістові домінанти методичної підготовки майбутніх педагогів, а також основні функції освітніх компонентів психолого-педагогічного циклу, які забезпечують ефективність навчального процесу (практико-організаційну, інформаційнуу, прогностичнуу, евристичнуу). Доведено, що методична діяльність педагога є цілісною, динамічною системою, що розвивається за власною внутрішньою логікою та постійно трансформується під впливом професійного досвіду. Вона є формою усвідомленої педагогічної рефлексії, що поєднує знання освітніх закономірностей із прагненням до вдосконалення змісту, форм і технологій навчання. Вона включає цільовий, організаційний, діагностичний і результативний складники. Схарактеризовано форми методичної діяльності (навчально-методичнуу, науково-методичну, організаційно-методичнуу) та їх функційне призначення. Окреслено новітній технолого-методичний інструментарій, надано практичні рекомендації щодо створення умов для формування системи методичної діяльності викладачів, спрямованої на активізацію особистісного потенціалу та професійного зростання здобувачів освіти. Вивчено досвід провідних університетів світу, зокрема в аспекті міждисциплінарності, орієнтації на потреби здобувачів освіти, розвитку критичного мислення й застосування інноваційних педагогічних технологій.
ПЕДАГОГІЧНЕ ПАРТНЕРСТВО СІМ’Ї ТА ШКОЛИ В ЗМІЦНЕННІ ПСИХОЛОГІЧНОЇ СТІЙКОСТІ ДІТЕЙ ДО КІБЕРБУЛІНГУ
Стаття присвячена дослідженню проблеми зміцнення психологічної стійкості дітей до кібербулінгу в умовах інтенсивного розвитку цифрових технологій і розширення комунікацій у віртуальному просторі. Кібербулінг розглядається як одна з форм психологічного насильства, що здійснюється з використанням інформаційно-комунікаційних технологій і чинить довготривалі негативні наслідки для емоційного стану, самооцінки й соціальної адаптації дитини. У статті обґрунтовано, що ефективна протидія цій загрозі можлива за умови реалізації педагогічного партнерства сім’ї та школи, яке передбачає узгоджену, взаємодоповнювальну діяльність батьків і педагогів.Також вивчено сутність педагогічного партнерства як інтегративного процесу, спрямованого на формування безпечного психологічного середовища, розвиток у дітей навичок саморегуляції, емоційної стійкості, критичного мислення й соціальної компетентності. Проаналізовано психолого-педагогічні підходи до розуміння феномена психологічної стійкості та чинників, що сприяють її підвищенню в умовах онлайн-комунікації. Окреслено практичні аспекти взаємодії між школою та сім’єю: спільне проведення профілактичних заходів, тренінгів із навчання безпечного користування інтернетом, налагодження постійного зворотного зв’язку між учасниками освітнього процесу, своєчасне реагування на випадки кібербулінгу.У дослідженні використано методи аналізу й синтезу наукових джерел, порівняльний і системний підходи, що дало змогу сформулювати рекомендації щодо вдосконалення партнерської взаємодії батьків і педагогів. Результати можуть бути впроваджені в діяльність закладів загальної середньої освіти, використані шкільними психологами, соціальними педагогами, класними керівниками й батьками з метою профілактики кібербулінгу та розвитку психологічної стійкості учнів початкових класів.
СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО ВИКЛАДАННЯ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ ПРОФЕСІЙНО-КОМУНІКАТИВНОЇ СПРЯМОВАНОСТІ В ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті визначено й теоретично обґрунтовано ключові підходи до викладання іноземної мови професійно-комунікативної спрямованості в закладах вищої освіти. З’ясовано, що формування професійної іншомовної комунікативної компетентності є одним із провідних завдань педагогіки вищої школи, базується на вимогах сучасної науки й викликах ринку праці. Досліджено особливості інтерпретації цього поняття в контексті Загальноєвропейських рекомендацій з мовної освіти, вітчизняної педагогічної думки й сучасної системи компетентностей фахівця. Охарактеризовано основні компоненти іншомовної професійної комунікативної компетентності: лінгвістичний, соціальний, комунікативний, визначено їх роль для ефективної міжособистісної, академічної та професійної взаємодії іноземною мовою. З’ясовано, що професійна іншомовна комунікативна компетентність − це інтегрована система засвоєних під час навчання знань, умінь, навичок і професійних якостей, яка забезпечує здатність здобувача освіти ефективно здійснювати усну й письмову міжособистісну, фахову та міжкультурну комунікацію іноземною мовою, застосовувати термінологію спеціальності, критично інтерпретувати професійну інформацію й адаптуватися до специфіки іншомовного академічного та професійного середовища. Розглянуто мету й завдання навчальної дисципліни «Іноземна мова професійно-комунікативної спрямованості».Проаналізовано три основні науково обґрунтовані підходи до вивчення іноземної мови професійно- комунікативної спрямованості: компетентнісний, інтегрований і комунікативний. Досліджено сутність компетентнісного підходу, який забезпечує здобувачам системний розвиток фахових умінь, залучення до актуальних освітніх технологій, орієнтацію на практичне використання іноземної мови в професійних та академічних ситуаціях. Охарактеризовано інтегрований підхід, що передбачає поєднання міждисциплінарних зв’язків, активне впровадження мультисенсорного навчання, проєктної діяльності, інформаційних технологій і різних форм міжособистісної співпраці. Висвітлено ключові особливості комунікативного підходу, спрямованого на розвиток умінь вести діалог, брати участь у групових і парних роботах, аналізувати автентичні матеріали й розвивати контекстуально орієнтовану мовленнєву компетентність.
ДЕЯКІ ОСОБЛИВОСТІ МОТИВАЦІЇ ПЕДАГОГІВ, ЯКІ СПІВПРАЦЮЮТЬ З МАЛОЮ АКАДЕМІЄЮ НАУК
У статті розглянуто мотиваційні чинники, що впливають на залучення педагогів до співпраці з Малою академією наук України (МАН) в умовах воєнного часу, підвищеного професійного навантаження й освітньої трансформації. З огляду на все більшу роль позашкільної освіти й нестабільність сучасного освітнього середовища, вивчення професійної мотивації педагогів набуває особливого значення. Теоретична частина включає аналіз класичних концепцій мотивації (А. Маслоу, Ф. Герцберг, Д. Макклелланд, В. Врум, Ф. Тейлор) і сучасних українських підходів щодо професійної мотивації педагогів. Професійна мотивація трактована як багатовимірна система, що об’єднує внутрішні прагнення та зовнішні стимули, зокрема потребу в самореалізації, соціальне визнання й наявність організаційної підтримки.Емпіричне дослідження охопило 21 педагога, які співпрацюють з МАН, і передбачало використання методики «Діагностика мотивації до успіху» Т. Елерса й опитувальника «Самооцінка стійкості до стресу». Більшість респондентів (71,4%) мають середній рівень мотивації, що свідчить про збереження базової професійної активності навіть в умовах соціальної нестабільності. Середній бал мотивації становив 15. Рівень стресостійкості також переважно середній (76,2%). Кореляційний аналіз (r = –0,076) не виявив статистично значущого зв’язку між мотивацією до успіху та стійкістю до стресу, що свідчить про складний, опосередкований характер їх взаємодії. Висвітлено проблемні аспекти: нестачу часу, емоційне напруження, обмеженість ресурсів. Зроблено висновки про доцільність розроблення системи підтримки педагогів і визначено напрями подальших досліджень.
ПЛАНУВАННЯ Й ОРГАНІЗАЦІЯ ПОЗААУДИТОРНОГО КУРСУ З ФІТОДИЗАЙНУ В ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Стаття присвячена розробленню й упровадженню позааудиторного курсу «Фітодизайн» для студентів закладів вищої освіти, що доповнює навчальний курс «Основи аранжування». Метою роботи є створення ефективної програми, яка враховує навчальні вимоги, вікові та психологічні особливості студентів молодого дорослого віку, сприяє поглибленню теоретичних знань і формуванню практичних навичок у сфері фітодизайну й композиції інтер’єру. Запропонована програма поєднує теоретичні й практичні заняття, що дає змогу ефективно розвивати творчий потенціал і професійні компетентності студентів. Педагогічний експеримент підтвердив позитивний вплив позааудиторної роботи на розширення знань, підвищення мотивації та формування відповідальності. Відзначено значне зростання рівня творчого потенціалу учасників курсу, що свідчить про ефективність застосованих методів і технологій навчання. Наукова та практична цінність дослідження полягає в розробленні комплексної методології організації позааудиторної роботи з фітодизайну в закладах вищої освіти й можливості впровадження розробленої програми в навчальний процес для підвищення якості підготовки фахівців у сфері флористики та фітодизайну.
ВИКОРИСТАННЯ ІНТЕРНЕТ-ТЕХНОЛОГІЙ ТА ІНТЕРНЕТ-РЕСУРСІВ ЯК ЗАСІБ ФОРМУВАННЯ ДОСЛІДНИЦЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ УЧНІВ НА УРОКАХ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ
У статті розглядається використання інтернет-ресурсів та інтернет-технологій в освітньому середовищі й на уроках англійської мови. Досліджено особливості формування дослідницької компетентності учнів за допомогою інтернет-ресурсів та інтернет-технологій, ураховуючи зміст і функції їх упровадження в навчальний процес. Виокремлено позитивні фактори впливу інтернету на освіту, можливості й умови використання сучасних онлайн-ресурсів. У сучасних умовах, коли освітні системи реформуються, тип шкіл перетворюється на гімназії та академічні ліцеї, необхідно звернути увагу на актуальність дослідження використання інтернет-технологій як засобу формування дослідницької компетентності учнів на уроках англійської мови. Зміни в освіті вимагають нових підходів до навчання, використання сучасних методів і прийомів для розвитку ключових компетентностей учнів, серед яких важливе місце посідає дослідницька компетентність.Не менш важливим є постійний розвиток учителів і підвищення їхньої кваліфікації у використанні сучасних інтернет-ресурсів і технологій на уроках. Із вимогами сьогодення, в умовах війни і таких пандемій, як Covid-19, на ринку праці й, відповідно, в освіті з’являються нові вдосконалені інтернет- технології. ШІ (штучний інтелект) – новий розділ комп’ютерної лінгвістики й інформатики, який змінює та може бути використаний, щоб змінити підхід до навчання. За допомогою ШІ вчитель може сам або разом з учнями створювати нові інтернет-ресурси.Мета дослідження полягає у вивченні умов формування дослідницької компетентності учнів на уроках англійської мови за допомогою використання інтернет-технологій. Об’єктом дослідження є процес формування дослідницької компетентності учнів на уроках англійської мови, а предметом – інтернет-технології й інтернет-ресурси як засоби формування дослідницької компетентності учнів.
ФОРМУВАННЯ РИТОРИЧНОЇ ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ В ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Сучасна професійна освіта покликана забезпечити якісну підготовку молоді до умов нинішніх і майбутніх ринкових відносин, сформувати усвідомленість у виборі професійного шляху й здатність конкурувати, виховати культуру безпеки в усіх сферах життєдіяльності, сприяти становленню відповідального громадянина й патріота українського суспільства, здатного забезпечувати сталий розвиток держави. Стаття присвячена проблемі формування риторичної професійної компетентності в здобувачів вищої освіти в умовах сучасних викликів, зумовлених глобальною нестабільністю й воєнними ризиками. Розглянуто теоретичні засади поняття «риторична компетентність» у наукових працях вітчизняних і зарубіжних дослідників, проаналізовано її структуру й складники, зокрема мовні, комунікативні, логічні, психологічні, морально-етичні й естетичні аспекти. Підкреслено важливість розвитку в здобувачів умінь переконливого усного й писемного мовлення, культури ведення дискусій, навичок публічного виступу та здатності обирати мовні засоби відповідно до мети й ситуації спілкування. Особливу увагу приділено текстоцентричному підходу як ефективному засобу інтеграції мовної, мовленнєвої, комунікативної та риторичної компетентностей. Описано систему вправ різних рівнів складності (мовних, умовно-мовленнєвих, комунікативних), які сприяють поетапному розвитку риторичних умінь. Обґрунтовано доцільність застосування інноваційних методів навчання, зокрема проєктного, ситуаційного й інтерактивного, що формують навички командної роботи, аналітичного мислення, аргументації та публічного самовираження. Виокремлено переваги кейс- методу та студентських проєктів як форм контролю й самоконтролю, що стимулюють критичне мислення й професійно-риторичний розвиток. Доведено, що комплексне поєднання традиційних і сучасних педагогічних технологій забезпечує ефективне формування риторичної компетентності, яка є ключовим складником професійної підготовки майбутніх фахівців і необхідною умовою їхньої конкурентоспроможності на ринку праці й активної громадянської позиції.
ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ КУЛЬТУРИ ЯК ЧИННИК ВИХОВАННЯ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ ЦИФРОВІЗАЦІЇ ОСВІТНЬОГО ПРОСТОРУ
У сучасних умовах стрімкої цифровізації всіх сфер суспільного життя, зокрема й освіти, зростає значення формування професійної культури здобувачів вищої освіти як ключового чинника їхнього всебічного розвитку. Професійна культура не лише забезпечує фахову підготовку, а й формує морально- етичні орієнтири, ціннісні установки та відповідальне ставлення до професійної діяльності в умовах цифрового середовища. Метою статті є аналіз впливу цифровізації освітнього простору на процес формування професійної культури здобувачів вищої освіти й визначення ефективних педагогічних умов для реалізації цього процесу, визначення педагогічних умов та інструментів, що сприяють формуванню професійної культури здобувачів освіти в цифровій реальності, оцінювання впливу цифрових технологій на ціннісні орієнтації майбутніх фахівців. Формування професійної культури в умовах цифровізації вищої освіти потребує комплексного підходу, що поєднує технологічні інновації з гуманітарними цінностями. Цифрове середовище не лише трансформує форми навчання, а й відкриває нові можливості для виховання висококультурних, соціально відповідальних і конкурентоспроможних фахівців. Успішна реалізація цієї мети можлива за умови інтеграції педагогічних стратегій, спрямованих на розвиток критичного мислення, етичної свідомості й цифрової компетентності студентів. Водночас особливої уваги потребує формування стійкої мотивації до саморозвитку, академічної доброчесності та здатності адаптуватися до змін цифрового середовища, що сприяє якісній професійній підготовці й самореалізації особистості. Цифровізація змінює не лише технології навчання, а й соціокультурний контекст взаємодії учасників освітнього процесу. Саме тому професійна культура здобувачів вищої освіти має формуватися з урахуванням етичних норм поведінки в цифровому середовищі та відповідального використання цифрових інструментів.
КОНФЛІКТНІСТЬ ТА АГРЕСИВНІСТЬ ЯК ПРОЯВИ ДЕСТРУКТИВНИХ СТАНІВ ОСОБИСТОСТІ: ТЕОРЕТИЧНИЙ І ПРАКТИЧНИЙ АСПЕКТ
У статті висвітлено проблему конфліктності й агресивності як проявів деструктивних станів особистості, що мають як диспозиційний, так і ситуативний характер. Досліджено відмінність між агресивністю як стійкою особистісною властивістю, що зумовлює схильність до ворожого реагування, та агресією як конкретним поведінковим актом, спрямованим на завдання шкоди іншому. Акцент зроблено на подвійній природі конфліктності: у конструктивному вимірі вона може сприяти розвитку особистості, стимулювати пошук альтернативних рішень і вдосконалення комунікативних навичок, проте в деструктивних формах набуває руйнівного характеру, провокуючи ескалацію напруженості та руйнацію соціальних зв’язків. Підкреслено, що особливого значення набуває аналіз внутрішніх і зовнішніх детермінант конфліктних форм поведінки, адже поєднання індивідуально-психологічних особливостей і соціальних умов визначає перебіг та наслідки конфліктної взаємодії. Проаналізовано можливості профілактики агресивності та конфліктності через застосування групових психотерапевтичних практик, що моделюють соціально значущі ситуації і створюють простір для безпечного вираження емоцій, усвідомлення деструктивних реакцій та набуття досвіду толерантної комунікації. Зроблено висновок про ефективність використання арттерапії, когнітивно-поведінкових технік, методів ненасильницької комунікації та тренінгів соціально-психологічної компетентності як засобів розвитку конфліктостійкості, формування навичок саморегуляції і запобігання ескалації міжособистісних суперечностей. Важливим аспектом є також застосування профілактичних програм, орієнтованих на розвиток емоційного інтелекту та формування конструктивних моделей поведінки у стресових умовах, що сприяє збереженню психологічного благополуччя та гармонізації соціальної взаємодії.
ФОРМУВАННЯ СОЦІАЛЬНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ ЯК ЗАВДАННЯ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ОСВІТНЬОЇ ГАЛУЗІ В УМОВАХ НОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ШКОЛИ
У статті розглядається формування соціальної компетентності молодших школярів як важливе завдання громадянської освітньої галузі в умовах реалізації концепції Нової української школи. Соціальна компетентність визначається як інтегративна особистісна якість, що охоплює комунікативну гнучкість, відповідальність, емпатію, толерантність, уміння ухвалювати зважені рішення, критично мислити та конструктивно розв’язувати конфлікти. Особливу увагу приділено потенціалу художніх творів, рольових ігор та інтерактивних вправ як засобів формування позитивної соціальної поведінки молодших школярів. Запропонована методика інтегрує роботу з текстами, обговорення, інсценізацію, групове розв’язання проблемних ситуацій і психологічні вправи, спрямовані на розвиток соціальних навичок молодших школярів. Автори наголошують, що групова робота в початкових класах сприяє не лише засвоєнню навчального матеріалу, а й формуванню в учнів важливих соціальних та особистісних якостей: підвищення впевненості в собі через підтримку групи, усвідомлення значення особистого внеску в спільний результат тощо. Художні твори «Гроно винограду» й «Бабуся» розглядаються як приклади матеріалу з високим виховним і розвивальним потенціалом, що сприяє формуванню емпатії, доброзичливості, взаємоповаги, уміння розв’язувати конфліктні ситуації в родині тощо.Реалізація такого підходу в початкових класах не лише підвищує ефективність навчання, а й готує учнів до активної та відповідальної участі в суспільному житті. У висновках автори зазначають, що результати дослідження можуть бути корисними для вчителів, методистів і науковців, які шукають ефективні шляхи формування соціальної компетентності молодших школярів в умовах сучасного освітнього простору.
ОСОБЛИВОСТІ ВИВЧЕННЯ РІВНІВ ОРГАНІЗАЦІЇ ОСОБИСТОСТІ У ПСИХОДИНАМІЧНІЙ ПАРАДИГМІ
У статті здійснено системний аналіз теоретичних засад вивчення рівнів організації особистості в межах психодинамічної парадигми, що має ключове значення для сучасної клінічної психології та психотерапії. Розглянуто основні характеристики невротичного, прикордонного й психотичного рівнів функціонування, які визначають специфіку внутрішніх психологічних процесів та впливають на поведінкові стратегії особистості. Особливу увагу приділено критеріям диференціації, а саме: ступеню інтеграції ідентичності, характеру й зрілості захисних механізмів, рівню контролю імпульсивності, а також реалістичності сприйняття.У статті узагальнено внесок провідних теоретиків, зокрема О. Кернберга, Н. Мак-Вільямс, Д. Гілла та інших учених, які зробили значний внесок у формування структурного підходу. Показано, що визначення рівня організації особистості має високу діагностичну та прогностичну цінність, оскільки сприяє точнішому встановленню психодинамічної структури особистості та дає змогу розробляти більш адресні стратегії психокорекції і психотерапевтичної роботи.Актуальність дослідження зумовлена складними соціальними умовами сучасності: війною, масовими втратами, станом невизначеності та зростанням психологічної вразливості населення.Вивчення рівнів організації особистості необхідне для розуміння процесів адаптації, подолання травматичного досвіду, пошуку внутрішніх ресурсів та розробки ефективних програм підтримки.Результати дослідження мають як теоретичне, так і практичне значення: вони поглиблюють психодинамічні уявлення про особистісне функціонування та відкривають нові перспективи для вдосконалення психотерапевтичної практики в умовах кризових реалій. Водночас стаття окреслює напрями подальших емпіричних досліджень, спрямованих на вивчення взаємозв’язку між рівнем організації особистості та ефективністю копінг-стратегій. Отримані результати можуть бути інтегровані у програми психологічної реабілітації для постраждалих від війни. Так, робота поєднує теоретичний аналіз і практичну орієнтацію, що підсилює її наукову та соціальну значущість.
ДІАГНОСТИКА ГОТОВНОСТІ ДО ПРОФЕСІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ СПЕЦІАЛЬНОСТІ «ПСИХОЛОГІЯ»
Статтю присвячено комплексному аналізу проблеми діагностики готовності здобувачів вищої освіти спеціальності «Психологія» до професійної діяльності, що набуває особливої значущості в сучасних умовах соціально-економічних і суспільно-політичних викликів, зокрема в період воєнного стану в Україні. Наголошено, що високий рівень професійної готовності майбутніх психологів є ключовою передумовою ефективного виконання ними професійних функцій, надання психологічної допомоги населенню та військовослужбовцям, а також підтримкою психічного здоров’я в суспільстві.У дослідженні обґрунтовано концептуальні засади розуміння готовності як інтегрального особистісного утворення, що містить взаємопов’язані когнітивно-інформаційний, мотиваційно- ціннісний та поведінково-рефлексивний компоненти, кожен з яких має власні критерії та показники сформованості готовності до професійної діяльності здобувачів вищої освіти спеціальності «Психологія». Виокремлено і схарактеризовано рівні сформованості готовності до професійної діяльності: високий, середній та низький.Детально описано використаний комплекс теоретичних й емпіричних методів, серед яких аналіз, синтез, узагальнення, систематизація наукових джерел, тестування, опитування, психодіагностичні методики дослідження професійної мотивації, ціннісних орієнтацій, емоційної стабільності, комунікативних та поведінкових навичок. Представлено результати емпіричного дослідження, проведеного на вибірці здобувачів вищої освіти ПВНЗ «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені академіка Степана Дем’янчука», які засвідчили переважання середнього рівня готовності за всіма критеріями, що вказує на наявність базової професійної підготовки за недостатньої інтеграції її складників. Зроблено висновок про необхідність цілеспрямованої фахової підготовки здобувачів засобами впровадження інноваційних освітніх технологій, інтерактивних форм навчання та практико орієнтованих методів, здатних забезпечити розвиток гнучких компетентностей, професійної ідентичності й емоційної стійкості майбутніх психологів.
ВЕРБАЛЬНІ, ПАРАВЕРБАЛЬНІ ТА НЕВЕРБАЛЬНІ ЗАСОБИ СПІЛКУВАННЯ ПСИХОЛОГА-КОНСУЛЬТАНТА
Статтю присвячено комплексному аналізу вербальних, паравербальних та невербальних засобів комунікації у професійній діяльності психолога-консультанта. Обґрунтовано, що якість консультативної взаємодії суттєво визначається не лише змістом мовлення, а й особливостями його емоційно-виразного та невербального супроводу. Розкрито сутність вербальних характеристик, зокрема змістовності, точності, зрозумілості, виразності та доречності, які забезпечують інформативність і логічність комунікації та створюють умови для формування довіри в клієнта.Обґрунтовано, що невербальні прояви – поза, міміка, жести, зоровий контакт і міжособистісна дистанція – виконують функцію зворотного зв’язку, сигналізують про автентичність і емпатійність консультанта та сприяють налагодженню партнерської взаємодії. Висвітлено роль паравербальних характеристик мовлення, зокрема інтонацій, темпу, гучності та пауз, які впливають на емоційний фон бесіди й регулюють її ритміку. На основі аналізу консультативної ситуації з клієнткою, що перебуває у стані адаптації після вимушеного переселення, продемонстровано ефективність інтегрованого застосування зазначених засобів комунікації для усвідомлення клієнтом власних переживань, виявлення внутрішніх ресурсів і формування відчуття психологічної безпеки.У дослідженні підкреслено, що взаємодія вербальних, паравербальних і невербальних компонентів створює цілісну комунікативну стратегію, яка є визначальною для результативності психологічної допомоги. Перспективним напрямом подальших наукових пошуків визначено вивчення культурних, вікових і гендерних чинників сприйняття комунікативних засобів, а також розроблення тренінгових програм для підвищення комунікативної компетентності майбутніх фахівців.
РОЗВИТОК ТВОРЧИХ ЗДІБНОСТЕЙ ДІТЕЙ СТАРШОГО ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ ЗАСОБАМИ КОЛЬОРОТЕРАПІЇ
Статтю присвячено дослідженню розвитку творчих здібностей дітей старшого дошкільного віку засобами кольоротерапії в умовах сучасних соціальних викликів, зокрема воєнного стану в Україні.Наголошується на актуальності проблеми, зумовленої підвищеним рівнем психоемоційної напруги в дітей, зниженням їхньої психологічної безпеки та потребою в збереженні природного творчого потенціалу. Кольоротерапія розглядається як інтегрований метод психолого-педагогічного впливу, що поєднує елементи художньої діяльності та психологічної підтримки, забезпечуючи гармонізацію емоційного стану та активізацію креативного мислення.Методологія дослідження містила аналіз науково-педагогічної та психологічної літератури, педагогічні спостереження та організацію інтерактивних занять із використанням кольоротерапевтичних прийомів («кольорові казки», «кольоровий дощ», «запали веселку»). Результати дослідження засвідчили, що цілеспрямоване застосування кольору сприяє розвитку уяви, асоціативного мислення, мовленнєвої творчості та емоційної чутливості дітей. Водночас виявлено специфічний психофізіологічний вплив окремих кольорів на емоційний стан і поведінку дітей старшого дошкільного віку, що потребує врахування під час освітньої та виховної роботи в закладі дошкільної освіти.Обґрунтовано значний потенціал кольоротерапії як універсального засобу розвитку творчих здібностей, формування емоційної врівноваженості та підвищення адаптивності дітей у складних соціальних умовах. Доведено, що кольоротерапія сприяє активізації уяви, асоціативного мислення, мовленнєвої творчості та емоційної чутливості. Встановлено, що цілеспрямоване застосування кольорової гами в освітньому процесі позитивно впливає на психоемоційний стан дітей, знижує рівень тривожності, формує навички саморегуляції, підвищує комунікативну компетентність і стимулює креативне мислення.
МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ОРГАНІЗАЦІЇ СУПЕРВІЗІЙНОГО ПРОЦЕСУ В ПІДГОТОВЦІ ФАСИЛІТАТОРІВ ГРУП ПІДТРИМКИ
У статті досліджено методологічні засади організації супервізійного процесу в підготовці фасилітаторів груп підтримки. Актуальність проблеми зумовлена зростанням потреби у кваліфікованих фасилітаторах в умовах сучасних соціально-економічних викликів, зокрема наслідків воєнних дій та внутрішнього переміщення населення в Україні.Проаналізовано еволюцію супервізійних моделей від індивідуальної підтримки до сучасних інтегративних підходів, включно з індивідуальною, колегіальною, еволюційною, рефлексивною, інтегративною, коучинговою та груповою моделями. Схарактеризовано специфіку діяльності фасилітаторів груп підтримки та основні виклики їхньої професійної практики, пов’язані з високим рівнем емоційного навантаження та ризиком професійного вигорання.Визначено ключові принципи супервізійного процесу: безпеки і довіри, рефлексивності, партнерства, етичності, розвитку компетентності та інтегративності. Систематизовано найефективніші методи супервізії, серед яких групові обговорення, кейс-аналіз, рефлексивні практики, метод метафоричних асоціативних карт та коучингові техніки. Розглянуто різноманітні форми реалізації супервізії: індивідуальні, групові та змішані.Запропоновано структуровану модель організації супервізійного процесу, що охоплює діагностику запитів фасилітаторів, планування супервізійних зустрічей, проведення супервізії та оцінювання її ефективності з подальшою корекцією процесу. Обґрунтовано, що інтеграція супервізії в систему підготовки фасилітаторів забезпечує розвиток професійних компетентностей, профілактику емоційного вигорання та підвищення якості групової роботи. Результати дослідження сприятимуть формуванню цілісної системи професійної підтримки фахівців соціономічних професій.
БІНАРНА ОНЛАЙН-ЛЕКЦІЯ ЯК НОВИЙ ФОРМАТ У ПРОЦЕСІ ІНТЕРНАЦІОНАЛІЗАЦІЇ ВИЩОЇ ШКОЛИ
Новітня парадигма вищої освіти останнім часом спрямовується на процеси інтернаціоналізації, що виявляється не лише в академічній мобільності, а й у переході до нетрадиційних форм навчання в умовах цифровізації. З огляду на це, бінарна онлайн-лекція визначається як інноваційна форма, що об’єднує педагогічні зусилля двох фахівців, один з яких є представником іноземної освітньої спільноти, іншого академічного середовища. Така співпраця націлена на реалізацію триєдиної мети заняття з акцентом на інтеракції мовою-посередником (лінгва франка) зі здобувачами. З’ясовано, що провідним чинником успішного проведення бінарної онлайн-лекції такого формату є як професіоналізм викладачів у певній предметній сфері, так і їхня медіакомпетентність. Із широкого діапазону переваг онлайнової лекції-дуету за участі іноземного викладача можна виокремити розвиток комунікативної компетентності, навичок ефективного спілкування в різних культурних контекстах, навичок лідерства, роботи в команді, аналізу проблемних ситуацій та пошуку шляхів їх вирішення.Серед результатів опитування здобувачів-слухачів стосовно позитивних сторін зазначеного типу лекції найпоширенішою виявилась опція «розвиток критичного мислення та вдосконалення навичок спілкування іноземною мовою». Враховуючи інтерактивність, зумовлену діалогічною взаємодією між лекторами та студентами, і виклад навчального матеріалу з кількох позицій, онлайнова бінарна лекція реалізує не лише освітню, а й соціокультурну функцію. Ба більше, бінарна онлайн-лекція є результатом розширення сфери міжнародної академічної колаборації та інтеграції іноземних практик у процесі інтернаціоналізації університету, в чому вбачається доцільність й ефективність занять такого формату.
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНІ ОСНОВИ ОСВІТНЬОЇ ДІЯЛЬНОСТІ ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті висвітлено психолого-педагогічні засади організації освітньої діяльності в закладах вищої освіти в умовах трансформації освітнього простору, глобалізації та цифровізації. Автори обґрунтовують, що ефективність освітнього процесу значно залежить від урахування психологічних особливостей здобувачів вищої освіти, мотиваційної сфери, адаптаційного потенціалу, рівня розвитку soft skills і якості педагогічної взаємодії. У статті представлено результати емпіричного дослідження, проведеного на базі Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко- гуманітарний університет імені академіка Степана Дем’янчука» у 2022–2024 роках. Використано комплексний методичний інструментарій, що містив анкетування, опитування, тести мотивації, опитувальники стилів навчання та експертну оцінку ефективності педагогічних технологій. Окрему увагу приділено функціонуванню психологічної служби як складника підтримки студентської молоді, розвитку рефлексивного навчального середовища та інноваційним формам освітньої діяльності (проєктне навчання, гейміфікація, цифрові платформи). Розкрито ключові компоненти психолого- педагогічного супроводу: мотиваційний, адаптаційний, розвивальний та комунікативний. Зроблено висновок, що системний психолого-педагогічний супровід сприяє формуванню конкурентоспроможного, соціально зрілого, відповідального та емоційно стійкого фахівця, готового до викликів сучасного ринку праці й безперервного професійного розвитку.
МІЖНАРОДНА АКАДЕМІЧНА МОБІЛЬНІСТЬ ЯК ЗАСІБ АКТИВІЗАЦІЇ ПІЗНАВАЛЬНОЇ ТА ПРОФЕСІЙНОЇ МОТИВАЦІЇ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Статтю присвячено аналізу міжнародної академічної мобільності як засобу активізації пізнавальної та професійної мотивації здобувачів вищої освіти. Мета дослідження – визначити вплив мобільності на навчальну активність та професійну спрямованість студентів і викладачів.Розглянуто нормативно-правові засади її реалізації в Україні, окреслено багатовимірний характер цього явища, що поєднує освітні, соціокультурні та професійні аспекти. Методологія дослідження базується на аналізі, синтезі, систематизації, компаративному методі й узагальненні емпіричних матеріалів і відгуків учасників програм Erasmus+ та інших міжнародних ініціатив. Встановлено, що участь у програмах міжнародної академічної мобільності стимулює пізнавальну мотивацію через доступ до нових освітніх ресурсів і методик, а також формує професійну мотивацію завдяки ознайомленню з міжнародними стандартами діяльності та практичним досвідом у закордонних установах.Особливу увагу приділено досвіду Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника, який активно впроваджує академічну мобільність, зокрема за програмою Erasmus+.Наведено приклади успішної участі студентів, аспірантів і викладачів, що засвідчують позитивний вплив академічної мобільності на розвиток міжкультурних компетентностей, мовних навичок, професійних орієнтирів і конкурентоспроможності випускників. Зроблено висновок, що міжнародна академічна мобільність є дієвим чинником інтернаціоналізації вищої освіти та формування внутрішньої мотивації до безперервного навчання і професійного зростання. Перспективи подальших досліджень полягають у розробленні дієвих механізмів мотивації до участі в міжнародних програмах, вивченні впливу мобільності на формування ключових компетентностей випускників і подоланні інституційних бар’єрів, що обмежують доступ до академічних обмінів.
МЕДІАЦІЯ ЯК КОМУНІКАТИВНА ТЕХНОЛОГІЯ ВРЕГУЛЮВАННЯ КОНФЛІКТІВ: ПСИХОЛОГІЧНИЙ АСПЕКТ
У статті здійснено аналіз медіації як ефективної комунікативної технології, спрямованої на врегулювання конфліктів у міжособистісному та соціальному контекстах. Розглянуто психологічні механізми, що лежать в основі медіативного процесу, зокрема значення емпатії, активного слухання, емоційного інтелекту та діалогічних навичок. Особливу увагу приділено ролі професійної підготовки медіатора та впливу комунікативних стратегій на ефективність подолання конфліктних ситуацій.У своїх дослідженнях Л. Рибак, Л. Шевченко та О. Шепель підкреслюють, що медіація сприяє формуванню конструктивних моделей розв’язання суперечностей і відновленню порушених міжособистісних зв’язків.Медіація виявляється особливо результативною у випадках, коли сторони не бажають або не мають змоги розкривати зміст домовленостей третім особам; коли високий рівень емоційної напруги, зокрема афективні реакції, такі як гнів, перешкоджає конструктивному діалогові; за умов дефіциту часу чи ресурсів; а також у разі зацікавленості учасників у збереженні доброзичливих або партнерських взаємин з перспективою подальшої взаємодії.Матеріали статті можуть становити практичний інтерес для фахівців у галузях психології, соціології, конфліктології, а також для медіаторів-практиків. Серед ключових переваг медіації виокремлюють: зниження емоційного напруження, збереження міжособистісних та професійних відносин, добровільний та паритетний характер участі сторін, а також орієнтацію на їхні інтереси, а не лише правові позиції. Гнучкість, неформалізований характер процедури та оперативність реалізації медіації роблять її особливо привабливою для бізнес-середовища. Інтеграція медіації як комунікативного інструменту врегулювання конфліктів у внутрішньоорганізаційні процеси не лише сприяє стабілізації соціально- психологічного клімату, а і є вагомим чинником забезпечення сталого розвитку підприємства.
ПОЛІКУЛЬТУРНІСТЬ ЯК СКЛАДНИК ГРОМАДЯНСЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТА ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті досліджено полікультурність як складник громадянської компетентності студента закладу вищої освіти. Визначено актуальність проблеми пришвидшенням глобалізаційних процесів під час масштабних епідемій, військових конфліктів, техногенних та природних катастроф.Мета статті – теоретично обґрунтувати зміст полікультурного складника громадянської компетентності студентів, схарактеризувати її структурні компоненти та запропонувати шляхи формування в закладах вищої освіти. Методи дослідження – комплекс загальнонаукових теоретичних методів наукового пізнання. Установлено, що полікультурний складник громадянської компетентності характеризується інтеграцією когнітивних, ціннісно-мотиваційних та поведінкових компонентів, які забезпечують обізнаність студентів про різноманітність культур, розвиток емпатії та поваги до інших і здатність до діалогу та взаємодії в полікультурному середовищі. Обґрунтовано, що ефективне формування цього складника потребує цілісної освітньої політики, використання інноваційних методів навчання, інтеграції курсів з полікультурної освіти або громадянської освіти та глобального громадянства, а також розвитку освітніх практик, що сприяють міжкультурній комунікації. Запропоновано методичні рекомендації для створення полікультурного освітнього середовища закладу вищої освіти у процесі підготовки студентів як відповідальних громадян в умовах глобального світу. Додатково наголошено, що викладені підходи та окреслена логіка аналізу відповідають сучасним трендам освітньої політики та забезпечення якості вищої освіти.Узагальнення наукових джерел допомагає окреслити поняттєво-категорійне поле дослідження і продемонструвати взаємодоповнюваність теоретичних та практичних аспектів проблематики.Отримані узагальнення можуть бути використані для вдосконалення змісту освітніх програм, розроблення дидактичних матеріалів і формувального оцінювання результатів навчання, а також для подальших емпіричних перевірок у різних контекстах функціонування закладів вищої освіти.Це підкреслює прикладну значущість висновків і перспективність розвитку теми.
СОЦІАЛЬНО ВИКЛЮЧЕНА МОЛОДЬ ЯК КАТЕГОРІЯ ПЕДАГОГІКИ
Статтю присвячено концепту виключення, що викликає дедалі більший інтерес у сучасній вітчизняній та закордонній науковій літературі. Наголошується на нагальній важливості дослідження соціального виключення відповідно до етапів розвитку та соціально-економічних трансформацій суспільства.З’ясовано, що феномен соціального виключення становить складне та багатовимірне соціальне явище, що варіює в умовах сучасних соціально-економічних трансформацій. Подано теоретичний огляд концепцій, присвячених дослідженням чинників виключення та його взаємозв’язку з категоріями населення. Доведено, що процес соціального виключення відбувається поступово, під дією зовнішніх і внутрішніх факторів. У статті узагальнено наукові підходи до окреслення соціально виключеної молоді. Досліджено, що молодь, яка перебуває під загрозою соціального виключення, стикається з комплексом бар’єрів, що взаємно підсилюють одне одного. Здійснено порівняльний аналіз підходів до виокремлення соціально виключеної молоді. Запропоновано біологічні, суспільні та індивідуальні ознаки соціально виключеної молоді. Наголошено на представниках соціально виключеної молоді відповідно до визначених ознак. Огляд наукових праць засвідчує, що науковці не дійшли спільного бачення щодо чинників соціального виключення молоді та їх класифікації. Для ефективного вирішення взаємодії із соціально виключеною молоддю важливо розуміти природу походження, наявність ресурсів і можливостей. У дослідженні розглянуто потребу підходів щодо перспективи їх вивчення.Окреслено напрями подальших досліджень.
ТЕНДЕНЦІЇ ІНШОМОВНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ В КОНТЕКСТІ СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНИХ ЗМІН ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ ХХ – ПОЧАТКУ ХХІ СТОЛІТТЯ
У статті проаналізовано тенденції навчання іноземних мов студентів спеціальності «Початкова освіта» в контексті соціально-економічних змін другої половини ХХ – початку ХХІ століття. Визначивши попит на знання іноземної мови для суспільства, соціально-економічні фактори створюють передумови для продукування адекватної пропозиції щодо навчання іноземної мови в необхідному обсязі охоплення аудиторії здобувачів вищої освіти. Очевидно, що освітня система є найбільш оптимальним простором, який дає змогу сформувати необхідний рівень іншомовної компетентності в суспільстві як кількісно, так і якісно. Соціально-економічні характеристики функціонування освітньої сфери спрямовані на організацію навчального процесу, який допомагає підготувати кадровий педагогічний склад, спроможний забезпечити навчання іноземної мови здобувачів освіти. Ця модель освітньої активності повинна мати всеохопний та системний характер, а тому залучати всіх учасників освітнього процесу. Освітній сегмент, пов’язаний із викладанням іноземних мов, має низку специфічних особливостей соціокультурного характеру, які впливають на вивчення цих дисциплін у закладах освіти. Адже навчання іноземних мов повинно узгоджуватися як з настановами внутрішньої іншомовної політики, так і з реаліями сучасності, у якій іноземна мова набуватиме культурно-мовної верифікації та практичного застосування. Такий підхід визначає організацію, структуру й настанови навчання іноземних мов в освітньому просторі загалом та на етапі початкової школи зокрема. Рівень розвитку суспільства зазвичай ідентифікують за ступенем його відкритості й демократичності, а ці параметри суттєво впливають на цільові стандарти функціонування іноземних мов у лінгвокультурному середовищі держави загалом. Визначено соціально-економічні фактори, що стали рушійною силою трансформації та модернізації принципів та технологій іншомовної підготовки майбутніх учителів початкової школи.
УПРАВЛІНСЬКА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ОФІЦЕРА НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ: КАТЕГОРІАЛЬНИЙ ТА ЕМПІРИЧНИЙ АНАЛІЗ
У статті обґрунтовано актуальність потреби в поглибленому дослідженні управлінської компетентності в умовах сучасних безпекових викликів. Наголошується, що зростання інтенсивності військових конфліктів, ускладнення й багатовимірність управлінських рішень, а також висока залежність ефективності функціонування військових підрозділів від якості управлінської діяльності керівного складу зумовлюють необхідність системного аналізу та переосмислення сутності й структурних компонентів управлінської компетентності офіцера.Узагальнено наукові підходи до трактування поняття «компетентність» та констатовано, що воно відображає здатність особистості результативно провадити професійну діяльність на основі поєднання знань, умінь, навичок, досвіду, мотивації та особистісних якостей. Наголошено, що в контексті управлінської діяльності компетентність є визначальним чинником ефективного керівництва, оскільки забезпечує здатність керівника ухвалювати обґрунтовані рішення, організовувати взаємодію та відповідати за досягнення поставлених цілей. Обґрунтовано необхідність сформованої управлінської компетентності в керівників різних рівнів для належного виконання ними функціональних завдань та обов’язків відповідно до вимог військової служби.Проведено теоретико-методологічний аналіз поняття «управлінська компетентність» наукових досліджень останніх років, що дало змогу виявити його змістову багатогранність та залежність змісту поняття від характеру професійної діяльності. У процесі інтерв’ювання зібрано емпіричні дані, що відображають уявлення практиків про зміст управлінської компетентності. На основі отриманих результатів сформовано авторське визначення управлінської компетентності офіцера Національної гвардії України як інтегрована характеристика спроможності ефективно реалізувати повноваження командира (керівника) в умовах службово-бойової діяльності, ухвалювати обґрунтовані управлінські рішення в умовах ризику, невизначеності та бойового стресу, забезпечуючи організацію, координацію та контроль дій підлеглих відповідно до нормативних актів з опорою на цінності державності, громадянського захисту, правопорядку та дотримання прав людини.
РЕЗУЛЬТАТИ ЕКСПЕРИМЕНТАЛЬНОЇ ПЕРЕВІРКИ ПРОГРАМИ РОЗВИТКУ СТРЕСОСТІЙКОСТІ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ МЕХАНІЗОВАНИХ ПІДРОЗДІЛІВ ДО ДІЙ В УМОВАХ ОБОРОННОГО БОЮ
У статті висвітлено експериментальну перевірку програми розвитку стресостійкості військовослужбовців механізованих підрозділів до дій в умовах оборонного бою. Статистичну значущість показників стресостійкості військовослужбовців після впровадження програми підтверджено за тими ж методиками, що й під час констатувального етапу дослідження, за допомогою параметричних методів (t-критерій Стьюдента) та непараметричних методів статистичного аналізу для залежних і незалежних вибірок (T-критерій Вілкоксона, U-критерій Манна – Уїтні). За мотиваційно-ціннісним компонентом стресостійкості системи ціннісних орієнтирів, життєвих цілей, шляхів та способів їх досягнення стали для військовослужбовців більш вираженими. Розвиток когнітивно-інтелектуальних здібностей потребує тривалішого та систематичного впливу. За емоційно-вольовим компонентом стресостійкості військовослужбовці стали менш агресивними, напруженими, дратівливими, тривожними, більш рефлексивними та впевненими. Важливим чинником позитивних змін стало засвоєння військовослужбовцями дихальних вправ і технік прогресивно-м’язової релаксації. У межах поведінкового компонента зафіксовано зростання відповідальності й увпевненості у своїх силах, що проявляються через внутрішнє бажання та готовність виконувати бойові завдання в умовах підвищеної небезпеки. Загалом за результатами експериментальної перевірки програми розвитку стресостійкості військовослужбовців механізованих підрозділів до дій в умовах оборонного бою зроблено висновок про вибірковість позитивних змін у її структурних компонентах. З одного боку, статистична значущість підтверджує засвоєння учасниками тренінгу навичок емоційно-вольової саморегуляції, позитивного мислення, самовладання, адаптивної поведінки, з іншого – відносна сталість окремих індивідуальних характеристик військовослужбовців механізованих підрозділів демонструє обмежену ефективність тренінгу щодо їх статистично значущої трансформації.
НАЦІОНАЛЬНА ІДЕНТИЧНІСТЬ БАТЬКІВ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ ПСИХОЛОГІЧНОЇ СТІЙКОСТІ ДІТЕЙ СТАРШОГО ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ
У статті проаналізовано вплив світоглядних позицій та національної ідентичності батьків на формування психологічної стійкості дітей старшого дошкільного віку в умовах сучасних соціокультурних викликів.Здійснено огляд наукових підходів до визначення феномену психологічної стійкості, визначено особливості сімейного середовища як детермінанти цього процесу. Проведено детальний аналіз наукових досліджень, присвячених проблематиці психологічної стійкості в умовах воєнного стану, який підтверджує актуальність та важливість дослідження проблеми психологічної стійкості дітей старшого дошкільного віку в науковому й практичному аспектах.Сформульована основна мета статті – на основі аналізу наукових підходів та емпіричних даних визначити ключові складники поведінки дорослого, що здатні забезпечувати формування та підтримувати психологічну стійкість дитини старшого дошкільного віку в умовах повномасштабної війни, з особливим акцентом на світоглядних позиціях і питаннях національної ідентичності; проаналізувати результати опитування батьків з метою оцінки рівня готовності українських батьків до виконання цієї функції в умовах сім’ї.На основі емпіричного дослідження схарактеризовано ключові світоглядні установки батьків, що забезпечують розвиток стійкості дитини. Обґрунтовано, що світогляд батьків, зокрема їх ставлення до свободи, відповідальності, цінностей гідності та національної ідентичності, є ресурсом формування здатності дитини адаптуватися до життєвих викликів. Показано зв’язок між внутрішньою стійкістю родини та гуманітарною безпекою суспільства.Зроблено висновки, що в умовах повномасштабної війни сім’я, як базовий соціальний інститут, набуває пріоритетного значення і відповідальності у формуванні здатності дитини зберігати внутрішню рівновагу, довіру до світу, опору на себе і своїх близьких. Тому формування психологічної стійкості в умовах родинного виховання – це не лише умова індивідуального благополуччя дитини, а й внесок у майбутню суб’єктність громадянина, здатного діяти відповідально, вільно та гідно в умовах викликів.
ДОСЛІДЖЕННЯ ПРОБЛЕМИ СИНДРОМУ «ВІДКЛАДЕНОГО ЖИТТЯ» В ЖІНОК
У статті наведено результати дослідження проблеми синдрому «відкладеного життя» в жінок.Це поширений психологічний феномен, коли важливі цілі, мрії та бажання відкладаються на невизначене «потім», зазвичай із поясненням «ще не час» або «спочатку треба щось змінити в собі чи житті».Він відрізняється від звичайної прокрастинації тим, що стосується не окремих завдань, а цілого способу життя. Для жінок ця проблема часто поглиблюється під впливом культурних і соціальних сценаріїв: очікування створення сім’ї до певного віку, догляду за дітьми та батьками, відповідності стандартам краси й «жіночності», а також необхідності поєднувати кілька соціальних ролей одночасно. Додатковими чинниками стають перфекціонізм, страх критики, залежність від чужої оцінки, економічна нестабільність, досвід насильства чи травм. Синдром «відкладеного життя» може перетворитися на стратегію поведінки жінки, коли відкладання життя стає звичним способом ухвалення рішень. Особливо небезпечно те, що синдром «відкладеного життя» непомітно позбавляє жінку відчуття особистої агентності – здатності впливати на своє життя тут і зараз. Відкладання життя на невизначений строк значно знижує якість життя, може призводити до емоційного вигорання, депресії, втрати сенсу життя. Іноді жінки відкладають на майбутнє – навчання, заняття спортом та навіть медичні обстеження, що може призвести до серйозних проблем у майбутньому.Подолання цього стану вимагає роботи з власними переконаннями, навчання жити в теперішньому моменті, формування звички робити маленькі, але регулярні кроки до бажаного, навіть якщо обставини ще далекі від ідеальних. Підтримка психолога, групи однодумців або кола близьких людей може стати важливим ресурсом для відновлення внутрішньої свободи та активного, повноцінного життя жінки.
ВІДПОВІДНІСТЬ ПРАЦІВНИКА ТА ТЕХНОЛОГІЇ В СУЧАСНИХ УМОВАХ: ОГЛЯД ЛІТЕРАТУРИ (1990–2025)
У статті здійснено огляд літератури за 1990–2025 рр., присвячених феномену відповідності працівника та технології в робочому середовищі. Мета дослідження – простежити еволюцію концептуальних підходів, методів вимірювання та емпіричних результатів, а також визначити прогалини для подальших досліджень. До цільової вибірки увійшла 41 рецензована публікація, відібрана шляхом пошуку у Scopus, Web of Science та Google Scholar і доповнена стратегією «сніжного кому».Аналіз показав чотири ключові типи концептуалізації відповідності працівника та технології: функціонально-інструментальний (відповідність завдання і технології), психологічно-атрибутивний (модель прийняття технології / уніфікована теорія прийняття й використання технології), багатовимірна відповідність працівника та робочого середовища (відповідність «потреби – ресурси» / «вимоги – здатності» / ціннісна конгруентність) та динамічно-диференційований підхід «занадто мало / занадто багато». У вимірюванні домінують короткі самозвітні шкали, тоді як алгоритмічні індекси на базі даних про використання та аналізу природної мови залишаються поодинокими й методологічно неінтегрованими. Синтез антецедентів виявив, що цифрова самоефективність, прозорість та гнучкість інтерфейсу, а також організаційна підтримка істотно підсилюють відчуття відповідності працівника та технології, тоді як технострес і надлишкова складність технології його послаблюють. Наслідки високої відповідності працівника та технології містять зростання продуктивності, задоволення роботою та цифрового добробуту, тоді як невідповідність асоціюється з емоційним виснаженням і наміром звільнитися.Обмеження огляду пов’язані з цільовим відбором, однобічним (англомовним) корпусом і переважанням кроссекційних опитувань. Запропоновано напрями майбутніх досліджень: стандартизацію термінології та інструментів, довгітюдні та мультиджерельні дизайни, аналіз нових технологічних контекстів (генеративний ШІ, метавсесвіт) і залучення недостатньо представлених популяцій.
РОЗВИТОК ПРОФЕСІЙНИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ ВИКЛАДАЧА В ОСВІТНЬОМУ ПРОЦЕСІ ЗАСОБАМИ ТЕХНОЛОГІЙ ВІДКРИТОЇ ОСВІТИ
У статті авторкою досліджується роль технологій відкритої освіти в розвитку професійних компетентностей викладача в умовах сучасного освітнього процесу. Підкреслюється, що інформатизація суспільства і дедалі більший попит на доступність, гнучкість і якість освіти зумовлюють імперативну необхідність інтеграції відкритої освіти. Аналізується сутність відкритої освіти як комплексу взаємопов’язаних компонентів, що містять відкриті освітні ресурси, масові відкриті онлайн-курси, відкрите програмне забезпечення та хмарні технології. Обґрунтовано, що використання цих технологій не лише розширює доступ викладачів до актуальних знань та передових методик, а й активно сприяє формуванню і вдосконаленню їхніх цифрових, предметних, методичних, дослідницьких та комунікативних компетентностей. Зазначено, що сучасний освітній ландшафт надає педагогічним працівникам значно розширені можливості для безперервного професійного розвитку й удосконалення педагогічної майстерності, що виходить за межі виключно традиційних форм навчання.Запропоновано авторські рекомендації для освітніх закладів і викладачів щодо системної інтеграції технологій відкритої освіти, що охоплюють розробку програм професійного розвитку, створення сприятливої інфраструктури та активної мережі. Висновки підтверджують, що технології відкритої освіти є стратегічним інструментом для забезпечення безперервного професійного зростання викладачів і підвищення якості освіти відповідно до європейських стандартів і викликів цифрового суспільства. Відкриті освітні ресурси надають викладачам безоплатний доступ до актуальних матеріалів, методик та інструментів, що дає їм змогу постійно оновлювати предметні знання, розвивати цифрові навички, обмінюватися досвідом та інтегрувати інноваційні підходи у свою професійну діяльність, підвищуючи якість викладання.
ПСИХОЛОГІЧНІ МЕХАНІЗМИ ФОРМУВАННЯ КОНФЛІКТОСТІЙКОСТІ У ПРАЦІВНИКІВ СУДУ
Професійна діяльність у судовій сфері характеризується високим рівнем психологічної напруженості, зумовленої значною відповідальністю за ухвалення рішень, постійним впливом стресових факторів та необхідністю ефективного управління конфліктними ситуаціями.У статті наведено результати емпіричного дослідження психологічних механізмів формування конфліктостійкості у працівників судової системи України. Емпіричне дослідження дало змогу отримати комплексну картину досліджуваних феноменів та їх взаємозв’язків. Аналіз даних, отриманих від 72 респондентів (працівників апарату суду), показав низку важливих закономірностей, які потребують детального розгляду як з погляду їх статистичної значущості, так і з позицій теоретичного осмислення в контексті сучасних підходів до психології конфлікту та професійного стресу. Установлено статистично значущий негативний кореляційний зв’язок між стресостійкістю та конструктивною поведінкою в конфліктах, що підтверджує ключову роль управління стресом у формуванні конфліктостійкості. Виявлено парадокс самооцінки – невідповідність між суб’єктивними оцінками конфліктостійкості та об’єктивними показниками, що вказує на необхідність розвитку професійної рефлексії. Гендерний аналіз показав, що жінки оцінюють свою конфліктостійкість вище за чоловіків, що відображає соціально-культурні особливості самосприйняття. Практичні рекомендації містять розробку програм розвитку стресостійкості, корекції самосприйняття та гендерно чутливих підходів до професійного розвитку судових працівників.
РОЛЬ АСИСТЕНТА ВЧИТЕЛЯ В НАВЧАННІ ДІТЕЙ З КОГНІТИВНИМИ ПОРУШЕННЯМИ
У статті розкрито актуальну проблему організації ефективної підтримки дітей з когнітивними порушеннями в умовах інклюзивного навчання сучасної початкової школи. У фокусі наукового аналізу – діяльність асистента вчителя як ключової фігури в команді психолого-педагогічного супроводу дитини з особливими освітніми потребами. Актуальність теми зумовлена трансформацією української освітньої системи в напрямі дитиноцентризму та інклюзивності, що вимагає переосмислення ролей усіх учасників освітнього процесу, зокрема асистента вчителя. На тлі зростання кількості здобувачів з інтелектуальними і когнітивними труднощами підтримка з боку асистента стає не лише бажаною, а й необхідною умовою успішного освітнього процесу.Авторка проводить ґрунтовний аналіз засад діяльності асистента, розкриває особливості його взаємодії з учнями, учителями та батьками. У статті визначено специфіку освітніх потреб дітей із когнітивними порушеннями, до яких відносять труднощі в запам’ятовуванні, абстрагуванні, сприйманні інструкцій, підтриманні уваги, плануванні діяльності тощо. Акцент зроблено на бар’єрах, з якими стикаються такі здобувачі освіти у звичайному класі, та на важливості цілеспрямованої допомоги з боку асистента. Окрему увагу приділено труднощам, з якими стикається асистент учителя: недостатня чіткість у визначенні його ролі, відсутність спеціалізованої підготовки, психоемоційне навантаження, недооцінка з боку колег і суспільства.У підсумку зроблено висновок, що асистент вчителя – не допоміжна ланка, а повноцінний учасник освітнього процесу, чия діяльність значною мірою визначає успішність інклюзивної практики. Авторка підкреслює необхідність системного підходу до підготовки, супроводу й підтримки асистентів, а також розроблення національних стандартів і методичних рекомендацій, що сприятимуть ефективній реалізації їхньої ролі в навчанні дітей з когнітивними порушеннями.
ПСИХОЛОГІЧНА ПІДТРИМКА ОСОБИСТІСНОГО БЛАГОПОЛУЧЧЯ МАЙБУТНІХ ПСИХОЛОГІВ В УМОВАХ ВІЙНИ ЗАСОБАМИ ГРУПОВОЇ ПСИХОТЕРАПІЇ
У статті представлено теоретичні та практичні аспекти дослідження психологічної підтримки особистісного благополуччя майбутніх психологів в умовах війни засобами групової психотерапії.Розкрито поняття «психологічне благополуччя», що становить комплексне явище, що містить щастя, задоволеність життям, позитивні емоції, психологічне здоров’я, моральну стійкість та відсутність негативних психологічних симптомів. Виокремлено поняття «особистісне благополуччя» як комплекс властивостей і характеристик людини, що забезпечують її здатність ефективно пристосовуватися до життєвих змін і викликів. Проаналізовано, що воєнний стан різко погіршує емоційний баланс і психічне здоров’я населення, ставлячи особливо високі вимоги до стійкості особистості. Зауважено, що здобувачі вищої освіти, зокрема майбутні психологи, змушені адаптуватися до стресових обставин, пов’язаних з невизначеністю, складним ухваленням рішень та інтенсивним емоційним навантаженням. Теоретично й емпірично доведено, що психологічна підтримка особистісного благополуччя майбутніх психологів в умовах війни засобами групової психотерапії становить важливе освітнє завдання, яке вимагає грамотного вирішення в межах відповіді на гострі соціальні виклики. Обґрунтовано доцільність розробки і впровадження програми психологічної підтримки особистісного благополуччя майбутніх психологів в умовах війни засобами групової психотерапії. Доведено, що за допомогою різноманітних засобів групової психотерапії, зокрема методу символдрами, покращуються емоційні, когнітивні, поведінкові та мотиваційні показники особистісного благополуччя майбутніх психологів в умовах війни.