Вісник Міжнародного економіко-гуманітарного університету імені Академіка Степана Дем'янчука. Серія: Педагогіка та психологія
САМОЕФЕКТИВНІСТЬ ЯК ПРОЯВ ДИЛЕМИ «БУТИ ЧИ ЗДАВАТИСЯ» В СТРУКТУРІ ОСОБИСТІСНОЇ ЗДІЙСНЕННОСТІ
У статті розглянуто взаємозв’язок самоефективності, сенсожиттєвих орієнтацій, самоставлення та особистісної здійсненності в аспекті дилеми «бути чи здаватися». Акцентується, що самоефективність є результатом внутрішньої боротьби між справжньою впевненістю у своїх силах (бути) та прагненням продемонструвати цю впевненість оточенню (здаватися), і ця боротьба є важливою складовою частиною особистісного зростання та самореалізації. Представлено теоретико-емпіричний аналіз взаємозв’язку між вказаними феноменами. Встановлено, що висока суб’єктивна оцінка ефективності не завжди супроводжується глибинним відчуттям здійсненності, тобто реальним переживанням гармонії між внутрішнім і зовнішнім світом. Указується, що особистість може «здаватися ефективною», демонструвати соціально бажану активність, відповідальність і компетентність, але при цьому не відчувати власної здійсненності, не усвідомлювати справжніх мотивів і цілей власної діяльності. Підкреслюється, що таке розходження між зовнішньою ефективністю і внутрішнім переживанням «Я є» відображає «акторську» динаміку сучасної особистості, коли суб’єкт реалізує рольові моделі успішності, не завжди співвідносні з його справжніми цінностями. Встановлено, що показники самоставлення та сенсожиттєвих орієнтацій репрезентують інший полюс цієї дилеми, а саме «бути». Наголошується, що саме їх взаємодія створює фундамент для переживання автентичності, що є суттю особистісної здійсненності. Обґрунтовано доцільність розроблення практичних рекомендацій для зміцнення внутрішніх ресурсів, спрямованих на утвердження в особистості позиції «бути» через підвищення відчуття контролю та збереження творчої енергії за умов стресу.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
МОТИВАЦІЯ УЧБОВО-ПРОФЕСІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ СТУДЕНТІВ ЗВО: ПРІОРИТЕТИ ТА ЗМІСТОВО-ДИНАМІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ
У психологічній літературі давно утвердилась думка про те, що успішність особистісного та фахового становлення індивіда зумовлюється його відповідальним ставленням і здатністю до засвоєння учбово-професійної діяльності, в процесі якої він реалізує свій особистісний потенціал. Чільне місце в загальній структурі будь-якої діяльності належить мотивації. Саме мотиваційна сфера, її найбільш значущі мотиви пояснюють цілеспрямованість дії, організованість і стійкість цілісної діяльності, спрямованої на досягнення певної мети. Мотивація завжди була у фокусі уваги багатьох дослідників, безвідносно до того, в якій царині психології вони працювали. Попри величезну кількість робіт, присвячених саме мотиваційній сфері, питання щодо формування високомотивованої особистості студента і надалі залишаються основною проблемою сучасної системи вищої освіти. Результати проведеного дослідження дозволили констатувати, що одним із найважливіших мотивів учбово-професійної діяльності іноземних студентів-медиків є переконаність у тому, що обрана ними професія повинна забезпечувати їх матеріальний достаток. При цьому подальшу самореалізацію вони вбачають не лише в медичній сфері. Натомість українські здобувачі медичної освіти надають перевагу мотивам успішності оволодіння професією, міцності отриманих знань, фаховій компетентності та досягненню суспільного визнання й високого статусу. Порівняння між собою отриманих нами емпіричних даних з показниками 20-річної давності переконливо засвідчили, що в теперішніх студентів практично відсутня мотивація сумніву, невдоволення та розчарування обраною професією (6–7%), тоді як на початку 2000-х рр. вона становила 35–43% (М.Д. Белей, В.І. Юрченко). Установлено, що ціла низка мотивів взагалі не є актуальними як для української, так і для іноземної вибірки досліджуваних студентів: мотиви осуду чи схвалення (з боку педагогів, батьків); мотиви задоволення від освітнього процесу; мотиви підвищення статусу в групі, здобуття авторитету.
РОЗВИТОК ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ В ПЕРІОД РАННЬОЇ ДОРОСЛОСТІ: ОСВІТНІ, КЛІНІЧНІ ТА ОРГАНІЗАЦІЙНІ ПІДХОДИ
Період ранньої дорослості є вирішальним етапом розвитку, в межах якого молоді люди переживають інтенсивні переходи в освітній, міжособистісній та професійній сферах. Ці переходи вимагають не лише когнітивної гнучкості, але й емоційних та соціальних компетентностей, необхідних для подолання невизначеності, управління стресом і побудови стійких взаємин. Емоційний інтелект, що розуміється як здатність сприймати, розуміти та регулювати власні емоції та емоції інших людей, стає ключовим конструктом для пояснення того, чому одні молоді дорослі успішно адаптуються до цих викликів, тоді як інші мають труднощі з адаптацією. Дослідження демонструють, що високий рівень емоційного інтелекту сприяє академічній залученості, психологічному благополуччю та соціальній адаптації, особливо під час критичних переходів, як-от вступ до університету чи початок професійної діяльності. Освітні інституції дедалі частіше впроваджують програми розвитку емоційного інтелекту з метою підвищення стійкості студентів, їх здатності приймати обґрунтовані рішення та ефективно взаємодіяти з оточенням. У клінічній практиці емоційно-фокусовані підходи та майндфулнес-програми допомагають молодим дорослим переосмислювати емоційний досвід як джерело інформації, що знижує рівень тривожності, депресивності та румінації, пов’язаної з пошуком ідентичності. Емоційний інтелект відіграє важливу роль і в ранній професійній діяльності, підтримуючи формування професійної ідентичності, розвиток навичок командної роботи, розв’язання конфліктів і стійкість до стресових ситуацій. На суспільному рівні люди з високим емоційним інтелектом сприяють формуванню конструктивного соціального середовища, підвищують здатність до співпраці, емпатії та діалогу. У статті стверджується, що розвиток емоційного інтелекту в освітньому, клінічному та професійному контекстах посилює здатність молодих дорослих долати виклики перехідного періоду з упевненістю та внутрішньою цілісністю. Формуючи емоційну обізнаність, аналітичне розуміння і навички регуляції, емоційний інтелект забезпечує підґрунтя для адаптивного функціонування та довготривалого благополуччя в переході до дорослого життя.
ЦИФРОВА ПСИХОДІАГНОСТИКА: МОЖЛИВОСТІ ТА ВИКЛИКИ СУЧАСНОЇ ПРАКТИКИ
Цифрова психодіагностика стала трансформаційним підходом у психологічному оцінюванні, інтегруючи комп’ютерне тестування, мобільні застосунки, екологічно моментальні оцінки, цифрову фенотипізацію та інструменти з підтримкою штучного інтелекту. У статті систематично проаналізовано сучасні дослідження з метою розгляду можливостей та методологічних викликів цифрової психологічної діагностики. На основі критичного аналізу емпіричних досліджень, систематичних оглядів та метааналізів виявлено ключові тенденції в доступності, точності вимірювань, екологічній валідності та масштабному скринінгу. Результати досліджень демонструють значні переваги цифрових інструментів, зокрема дистанційне та асинхронне тестування, автоматизоване оцінювання, адаптивні методи, збирання мультимодальних даних і підвищену екологічну валідність. Додатково підкреслюється потенціал цифрових систем для персоналізації оцінювання та більш гнучкого моніторингу психологічних змін у динаміці. Водночас у літературі підкреслено суттєві методологічні та етичні виклики, зокрема забезпечення психометричної еквівалентності з традиційними інструментами, захист чутливих даних, подолання цифрового розриву, зменшення алгоритмічних упереджень у системах зі штучним інтелектом та адаптацію інструментів до культурного різноманіття. Огляд наголошує, що швидке впровадження цифрових інструментів повинно супроводжуватися ретельною валідацією, етичним наглядом та професійною підготовкою, щоб максимізувати їх потенціал та мінімізувати ризики. Комплексний аналіз підтверджує, що цифрова психодіагностика відкриває безпрецедентні можливості для покращення психологічного оцінювання в дослідженнях і практиці, але її успішне використання залежить від поєднання технологічних інновацій з доказовими методами та етичною відповідальністю. Майбутні дослідження мають бути зосереджені на стандартизації, інклюзивності, довгостроковому оцінюванні цифрових інструментів і розробленні єдиних професійних стандартів.
ФОРМУВАННЯ КОМУНІКАТИВНОЇ КУЛЬТУРИ ЯК УМОВА УСПІШНОЇ СОЦІАЛІЗАЦІЇ МАЙБУТНІХ ФАХІВЦІВ У ПРОФЕСІЙНОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Метою дослідження є обґрунтування значення формування комунікативної культури як ключового чинника соціалізації майбутніх фахівців у професійному середовищі та визначення ефективних педагогічних умов її розвитку в процесі фахової підготовки. В умовах глобалізації та цифровізації сучасної освіти компетентність спеціаліста визначається не лише професійними знаннями, а й здатністю ефективно взаємодіяти з колегами, клієнтами та партнерами. Методологія дослідження ґрунтується на комплексному аналізі наукових джерел (2015–2025 рр.), огляді практик інтерактивного навчання, кейс-методів, рольових ігор, проєктної діяльності та цифрових інструментів у формуванні комунікативної культури. Наукова новизна роботи полягає в комплексному підході до поєднання теоретичних та практичних аспектів розвитку комунікативних компетентностей, інтеграції цифрових та міжкультурних компонентів, а також у систематизації ефективних методик для різних професійних сфер – юриспруденції, економіки, педагогіки тощо. Дослідження показало, що інтерактивні методи, цифрові платформи, міжкультурні практикуми та оцінювання процесу комунікації забезпечують успішну соціалізацію здобувачів освіти та підвищують їх конкурентоспроможність на ринку праці. Практичні рекомендації для викладачів і університетів передбачають інтеграцію комунікативної культури в навчальні програми, використання різноманітних педагогічних методів та регулярне оцінювання результатів навчання. Перспективи подальших досліджень пов’язані з упровадженням новітніх цифрових технологій, розвитком міжкультурної компетентності, лонгітюдною оцінкою впливу формувальних практик на професійний успіх та інтеграцією комунікативної культури в міждисциплінарну освіту.
ЦИФРОВІ ТЕХНОЛОГІЇ ЯК ІНСТРУМЕНТ РОЗВИТКУ КОМУНІКАТИВНИХ НАВИЧОК У ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У сучасному світі процес цифровізації дедалі глибше охоплює всі сфери людської діяльності. Володіння цифровими технологіями та їх ефективне застосування в професійній сфері стає необхідною умовою для більшості спеціальностей. Це, своєю чергою, посилює глобалізаційні процеси, які набувають дедалі ширших масштабів. Такі зміни зумовлюють потребу суспільства у висококваліфікованих фахівцях, здатних швидко адаптуватися до нових викликів і працювати в умовах масової цифровізації. Формування цифрових компетентностей здобувачів вищої освіти в Україні виступає одним із пріоритетних завдань освітньої системи, тоді як уміння орієнтуватися у великих потоках інформації та гнучкість мислення стають ключовими якостями сучасної особистості. Метою дослідження є обґрунтування ролі цифрових технологій як ефективного інструменту формування та розвитку комунікативної компетентності здобувачів вищої освіти. Розглядаються їхні можливості для вдосконалення міжособистісних, міжкультурних і професійних комунікативних практик у контексті глобалізації та цифровізації. Методологія дослідження спирається на порівняльний аналіз сучасних наукових публікацій, описово-аналітичний підхід та узагальнення практичного досвіду застосування цифрових платформ (Zoom, Microsoft Teams, Padlet, Grammarly, Quizlet та ін.). Використано системний підхід до розгляду інтеграції традиційних і цифрових методів взаємодії у вищій школі. У контексті наукової новизни в роботі розкрито потенціал цифрових інструментів для формування не лише мовленнєвих умінь, а й критичного мислення, креативності та навичок міжкультурної комунікації. Показано, що комунікативна компетентність здобувачів вищої освіти набуває нового змісту в умовах цифрової трансформації суспільства: вона включає гнучкість мислення, здатність швидко адаптуватися до інновацій та вміння ефективно діяти в онлайн-середовищі. Висвітлено необхідність балансу між цифровими та традиційними формами взаємодії для збереження емоційного інтелекту та навичок живого спілкування.
ОСВІТНІЙ ПОТЕНЦІАЛ ПРАКТИЧНИХ ЗАНЯТЬ У ФОРМУВАННІ ПІЗНАВАЛЬНОЇ СПРЯМОВАНОСТІ СТУДЕНТІВ УНІВЕРСИТЕТУ ПІД ЧАС ВИВЧЕННЯ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ ЗАСОБАМИ ІКТ
Статтю присвячено аналізу освітнього потенціалу практичних занять у формуванні пізнавальної спрямованості студентів університету під час вивчення іноземної мови із застосуванням інформаційно-комунікаційних технологій (ІКТ). Підкреслено, що в умовах цифровізації освіти практичні заняття стають не лише основною формою оволодіння мовними навичками, а й ефективним засобом розвитку автономії, креативності, критичного мислення та самостійності здобувачів освіти. Зазначено, що інтеграція ІКТ у практичні заняття сприяє створенню інтерактивного навчального середовища, підвищує мотивацію, забезпечує можливість персоналізації освітнього процесу та наближає його до реальних комунікативних ситуацій. Методологічну основу дослідження становить комплекс загальнонаукових методів: теоретичний аналіз сучасної педагогічної літератури, систематизація та узагальнення наукових підходів до визначення сутності практичного заняття, порівняльний аналіз традиційних і цифрових форматів навчання, структурно-функціональний аналіз і міждисциплінарний синтез педагогічних, психологічних і технологічних аспектів. Окреслено, що використання ІКТ під час практичних занять активізує пізнавальну спрямованість студентів, сприяє формуванню внутрішньої мотивації до навчання, розвитку комунікативних і цифрових компетентностей. Виявлено, що застосування мультимедіа, онлайн-проєктів, мобільних додатків і телеколабораційних практик забезпечує зростання навчальних результатів і стимулює глибше засвоєння матеріалу. Зроблено висновок, що практичні заняття з використанням ІКТ мають значний освітній потенціал у формуванні пізнавальної спрямованості здобувачів освіти, оскільки поєднують інтелектуальну активність, практичну дію й особистісне залучення до процесу навчання.
ІНКЛЮЗИВНИЙ ДИЗАЙН: ОСНОВА ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ПЕДАГОГА ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ
У сучасному освітньому просторі, орієнтованому на інклюзію, ключовим чинником успіху стає професійна компетентність педагога початкової школи, яка має базуватися на принципах інклюзивного дизайну (ІД). Суть цього підходу полягає в первинному проєктуванні освітнього процесу, де всі його компоненти, починаючи від навчальних ресурсів до методів, створюються як універсально доступні та адаптивні, враховуючи різноманітність потреб усіх здобувачів освіти. Застосування ІД дає змогу педагогу відмовитися від постійного виправлення навчального матеріалу і натомість проактивно створювати освітній досвід, який є доступним для всіх учнів. Мета дослідження полягає в теоретичному обґрунтуванні та розробленні вимог до змісту підготовки майбутніх учителів початкової ланки, орієнтованої на принципи дизайну для всіх. Досягнення цієї мети вимагає аналізу світового досвіду та визначення ключових інклюзивних компетенцій педагогів, а також обґрунтування теоретичних та методологічних засад формування готовності майбутніх фахівців до роботи в такому середовищі. Наголошується на необхідності імплементації принципів ІД у навчальні плани та дисципліни закладів вищої освіти. Систематизовано найбільш ефективні стратегії підготовки, які включають: проєктне навчання (зосереджене на створенні універсальних матеріалів), імітаційні моделі (робота з віртуальними середовищами) та кейс-стаді (подолання реальних інклюзивних викликів). Обґрунтовано, що педагоги повинні обов’язково опанувати сучасні технології, оскільки вони є ключовими інструментами інклюзивного дизайну, що розширюють можливості доступу до інформації. Встановлено, що ключовим компонентом успішної підготовки є формування у вчителів здатності до рефлексії власної практики та постійного коригування освітнього середовища відповідно до динамічних потреб учнів. Наукова новизна роботи полягає в розробленні класифікації міжнародних моделей підготовки майбутніх педагогів до інтеграції інклюзивного дизайну, а також у формулюванні комплексу критеріїв оцінювання їх готовності створювати функціонально та естетично досконалий інклюзивний освітній простір. Практичне значення роботи полягає в наданні конкретних рекомендацій для оновлення освітніх програм, що забезпечить якісний перехід від формальної інклюзії до справжньої оптимізації освітнього процесу, підвищуючи академічну успішність, соціальну адаптацію та психологічний комфорт усіх без винятку учнів.
ПСИХОЛОГІЧНІ ПІДХОДИ ДО КОГНІТИВНО-ПОВЕДІНКОВОЇ ІГРОВОЇ ТЕРАПІЇ ТА ДИСТРАКЦІЇ ЯК ЗАСОБІВ ЗНИЖЕННЯ ТРИВОЖНОСТІ ТА СТРЕСУ В ДИТЯЧІЙ СТОМАТОЛОГІЇ
Статтю присвячено дослідженню важливої проблеми – вивченню впливу підвищеної тривожності та страху в дітей молодшого віку до стоматологічного обстеження та лікування. Актуальність роботи зумовлена тим, що, незважаючи на науково-технологічні досягнення, використання найсучаснішої стоматологічної апаратури, суттєвою проблемою дитячої стоматології залишається висока поширеність карієсу зубів у 3–6-річних дітей України, яка становить понад 90%. Проведення стоматологічних маніпуляцій під час лікування карієсу зубів у дітей супроводжується больовими відчуттями, що викликає психоемоційне напруження та є стресовою ситуацією, яка супроводжується відчуттям тривожності, страху та є основним фактором розвитку негативного ставлення дитини до відвідування й лікування в стоматолога. Незаперечним є факт, що в комплекс багатогранних відносин лікаря і маленького пацієнта входять психологічні та морально-етичні проблеми. Метою дослідження було оцінення ефективності когнітивно-поведінкової ігрової терапії та дистракції в дітей молодшого віку для їх поетапної підготовки до стоматологічного лікування. Емпірична частина дослідження включала стоматологічне обстеження та лікування 57 дітей віком 3–6 років і дозволила виявити, що найбільш значимими предикторами підвищеної тривожності та стоматологічного страху є негативний перший досвід відвідування стоматолога та больові відчуття в ураженому карієсом зубі. Під час первинного огляду проведено психологічну підготовку із застосуванням дистракції з використанням когнітивно-поведінкової ігрової терапії. Основним змістом гри є виконання дитиною ролі лікаря, що не тільки відтворює роботу стоматолога, але й демонструє прояв доброзичливих відносин між пацієнтом і лікарем. Результати аналізу психологічної готовності дітей до співпраці зі стоматологом показують, що ігрова форма психотерапії адаптує дитину до стоматологічного огляду та лікування, встановлює взаєморозуміння й викликає довіру до лікаря та дозволяє проводити стоматологічне лікування, залишаючи приємні спогади і сприяючи створенню позитивного образу стоматолога.
РОЗВИТОК ПСИХОЛОГІЧНОЇ СУВЕРЕННОСТІ ОСОБИСТОСТІ В МІЖОСОБИСТІСНИХ СТОСУНКАХ
Статтю присвячено роз1витку психологічної суверенності особистості в міжособистісних стосунках. Показано зв’язок суверенності з автономією, особистісною свободою, ідентичністю, психологічним простором, відповідальністю, самодетермінацією, межами особистісних кордонів, особистісно-поведінковими характеристиками, а також міжособистісними відносинами. Наголошено на важливості дитячо-батьківських стосунків, визначених меж психологічного простору та особистісних кордонів у розвитку суверенності особистості. З’ясовано, що рівень суверенності суттєво залежить від прояву та можливості регулювання особистісно-поведінкових характеристик у тих соціальних інститутах, в які залучена особистість упродовж життєвого шляху. Окрему увагу приділено встановленню меж психологічного простору та кордонів у становленні міжособистісних відносин, що визначають захисну позицію відношення до себе та людей з оточення. Особисті кордони, які входять у внутрішню картину світу особистості, одночасно відокремлюють її від навколишнього світу та дозволяють з ним активно взаємодіяти. Суверенність особистості досягається лише у взаємодії, яка вчить, як потрібно чинити та чого уникати. Отриманий досвід дозволяє особистості з певним рівнем суверенності прагнути будувати міжособистісні відносини на взаємній повазі, довірі, співпраці, тобто на рівноправних умовах, оскільки за інших умов ці стосунки мають маніпулятивний характер, створюють бар’єри в спілкуванні та призводять до порушення суверенності особистості. Сім’я закладає фундамент суверенності особистості, що надалі визначає спрямованість механізмів захисту, регулювання та підтримки індивідуальної цілісності в процесі реалізації міжособистісних відносин.
КОНСТРУЮВАННЯ ЗМІСТУ НАВЧАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ НА БАЗОВОМУ ПРЕДМЕТНОМУ ЕТАПІ НАВЧАННЯ В УМОВАХ КОМПЕТЕНТНІСНОЇ ОСВІТИ
У статті визначено складники змісту навчання української мови на базовому предметному етапі в компетентнісній парадигмі з урахуванням результатів аналізу вимог оновленого Державного стандарту базової середньої освіти до результатів навчання. Зосереджено увагу на когнітивному, діяльнісному, ціннісно-орієнтаційному, інформаційному та соціокультурному складниках. Наголошено на важливості інформаційного складника, що допомагатиме в становленні учнів як поінформованих цифрових громадян, носіїв інформації й водночас сприятиме актуалізації мовних знань у процесі пошуку й добору інформації. Результати дослідження засвідчують: конструювання змісту навчання української мови спирається на систему принципів, що увідповіднюють його сучасним орієнтирам. Систему принципів конструювання змісту навчання української мови потлумачено як сукупність методичних орієнтирів, що визначають добір змісту навчання, логіку його структурування, забезпечуючи цілісність, послідовність і наукову обґрунтованість освітнього процесу. Виявлено, що принципи конструювання змісту навчання української мови мають випливати з мети і завдань мовно-літературної освітньої галузі, визначеної в Державному стандарті, сприяти досягненню очікуваних результатів; спиратися на сучасні мовознавчі, психологічні, психолінгвістичні, педагогічні, соціокультурні дослідження; ураховувати потреби, мотиви, особливості сприймання інформації, когнітивний та емоційний розвиток учнів 7–9 класів; забезпечувати зв’язок навчання української мови з реальними життєвими потребами. Принципи мають сформувати цілісну методичну систему, яка буде реалізована в модельній і навчальних програмах, підручниках і посібниках. Схарактеризовано принципи, що забезпечують відповідність змісту навчання української мови сучасним орієнтирам, зокрема такі: компетентнісної орієнтації, науковості, доступності й послідовності, особистісного орієнтування, ціннісного орієнтування, діяльнісний, соціокультурної відповідності, інформаційної й медіаосвітньої спрямованості, інтеграції.
ОСОБИСТІСНО-КОГНІТИВНІ ПЕРЕДУМОВИ ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОГО СПІЛКУВАННЯ ПОЛІЦЕЙСЬКИХ У РІЗНІ ПЕРІОДИ ДОРОСЛОСТІ
У статті розглядається роль соціального та емоційного інтелекту, а також толерантності до невизначеності як ключових психологічних чинників, що забезпечують релевантне та професійно ефективне спілкування працівників поліції в умовах сучасних викликів, зокрема під час повномасштабної війни. Наголошується, що службова діяльність поліцейських пов’язана з постійною взаємодією з різними категоріями громадян, високою динамічністю подій, ризиком і нестачею інформації, що потребує здатності швидко адаптуватися, регулювати емоційні реакції та вибудовувати конструктивні комунікативні стратегії. Емоційний інтелект забезпечує усвідомлення і керування власними емоціями, тоді як соціальний інтелект дозволяє розуміти наміри та поведінку інших людей, формувати ефективні міжособистісні зв’язки і прогнозувати розвиток ситуації взаємодії. Толерантність до невизначеності представлена як важливий психологічний ресурс, що підтримує стійкість, зваженість рішень і здатність діяти продуктивно в неоднозначних умовах. Емпірична частина дослідження проведена на вибірці з 70 поліцейських віком 27–45 років із поділом на дві вікові групи. Застосовано методики оцінювання емоційного інтелекту Люсина, соціального інтелекту Дж. Гілфорда та шкалу толерантності до невизначеності Д. МакЛейна. У дослідженні встановлено, що соціальний та емоційний інтелект є ключовими психологічними детермінантами адаптивності поліцейських до професійної невизначеності та визначають характер їхньої комунікативної поведінки. Показано, що у віковій групі 27–35 років ці компоненти інтелекту пов’язані з гнучкістю мислення, здатністю оперативно реагувати на змінні умови і підтримувати продуктивну взаємодію в ситуаціях ризику. Натомість у групі 40–45 років провідну роль відіграють більш структуровані, зумовлені досвідом комунікативні стратегії, зорієнтовані на стабільність, самоконтроль та обережне ставлення до невизначеності. Отримані результати свідчать, що розвиток соціального й емоційного інтелекту в поєднанні з толерантністю до невизначеності є важливим для підвищення якості професійного спілкування поліцейських, забезпечення їх психологічної стійкості та ефективності службової діяльності.
МЕТОДИКА РЕАЛІЗАЦІЇ ТЕКСТОЦЕНТРИЧНОГО ПІДХОДУ НА УРОКАХ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ ТА ЛІТЕРАТУРИ В ЗАКЛАДАХ ЗАГАЛЬНОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ НА ЗАСАДАХ ІНТЕГРОВАНОГО НАВЧАННЯ
У статті теоретично обґрунтовано особливості реалізації текстоцентричного підходу в мовно-літературній галузі на засадах інтегрованого навчання. Проаналізовано специфіку використання художнього тексту як складника формування мовних, літературних і ціннісних компетентностей учнів. У науковій праці репрезентовано інтегровані уроки української мови та літератури з вивчення художнього тексту – оповідання Марії Морозенко «Вірність Хатіко» за програмою НУШ у 5-му класі. Твір розглянуто як джерело знань про зміст і форму, як основу для літературознавчого та мовного аналізу та як засіб формування естетичних почуттів. Розкрито методику аналізу тексту на рівні змісту й мовних засобів з урахуванням текстоцентричного підходу, зокрема етапів організації роботи з текстом: до читання (мотивація, прогнозування, постановка проблеми), під час читання (аналіз, інтерпретація, мовні вправи), після читання (узагальнення, творчі завдання, інтеграція з іншими предметами). Подано розробки інтегрованих уроків з розвитку мовлення: створення усної розповіді-продовження твору та написання есе про свої враження від оповідання. Окреслено інтегровані завдання, спрямовані на засвоєння знань про літературознавчий та мовний аналіз твору, на формування вмінь висловлювати власні думки та емоції щодо прочитаного; створювати власні тексти (усні/ письмові) на основі художнього тексту. Розкрито особливості взаємозв’язку інформативної (тема, ідея, сюжет) функції тексту з естетичною, яка виявляється у формі художнього твору (жанрі, художніх засобах). Автори продемонстрували, що поєднання літературознавчого та мовного аналізу на інтегрованих уроках забезпечує цілісність освітнього процесу та сприяє формуванню комунікативної, емоційно-ціннісної і творчої компетентностей учнів.
ПСИХОФІЗІОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ЕМОЦІЙНИХ ПЕРЕЖИВАНЬ ЮНАКІВ ІЗ ВІДХИЛЕННЯМИ ПОВЕДІНКИ
Статтю присвячено аналізу психофізіологічних особливостей емоційних переживань юнаків з відхиленнями поведінки та їх ролі у формуванні суїцидальних тенденцій. Розглянуто специфіку емоційного розвитку в юнацькому віці, що характеризується високою емоційною чутливістю, нестійкістю афективної регуляції та обмеженими когнітивними ресурсами для усвідомленого прийняття рішень. Показано, що гормональні та нейрофізіологічні зміни цього періоду посилюють коливання настрою і ускладнюють емоційну саморегуляцію. У дослідженні використано комплекс теоретичних методів, що включали аналіз сучасних і класичних психофізіологічних теорій емоцій, системний і структурно-функціональний підходи, а також синтез наукових концепцій, пов’язаних з емоційною регуляцією та самоконтролем. Особлива увага приділена інтегративно-системним моделям, які пояснюють механізми невідповідності між очікуваним і реальним результатом дії, порушення роботи «швидких» емоційних реакцій та знижену ефективність системи саморегуляції, що часто спостерігається в юнаків. Окреслено зв’язок між ранніми емоційними труднощами, зокрема в дітей з особливими освітніми потребами, та подальшим розвитком девіантних форм поведінки, включно з імпульсивною, агресивною та автоагресивною. З’ясовано, що порушення емоційного стану часто призводять до фрустрації, соціальної дезадаптації та підвищення ризику суїцидальної поведінки. Виокремлено ключові психофізіологічні чинники суїцидальної схильності юнаків: емоційна вразливість, когнітивні спотворення (зокрема дихотомічне мислення), занижена самооцінка, депресивність, комунікативні труднощі та обмежений репертуар копінг-стратегій. Наголошено, що поєднання цих характеристик із низькою стресостійкістю та соціальною ізоляцією формує передумови для деструктивної поведінки. Результати роботи підкреслюють необхідність комплексного підходу до вивчення й корекції емоційних переживань юнаків із відхиленнями поведінки та акцентують актуальність психологічної підтримки як засобу профілактики суїцидальних проявів.
ПАРНА ТА ГРУПОВА РОБОТА ЯК ЕФЕКТИВНИЙ ЧИННИК РОЗВИТКУ УСНОГО МОВЛЕННЯ ЗДОБУВАЧІВ МЕДИЧНИХ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ ПІД ЧАС ВИВЧЕННЯ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ ЗА ПРОФЕСІЙНИМ СПРЯМУВАННЯМ
У статті досліджено вплив типів аудиторної взаємодії – парної та групової роботи – на розвиток усного мовлення здобувачів медичних закладів вищої освіти в процесі вивчення англійської мови за професійним спрямуванням. Актуальність дослідження зумовлена зростанням вимог до рівня комунікативної компетентності майбутніх медичних фахівців, для яких ефективне усне професійне спілкування є ключовою складовою частиною фахової діяльності в умовах міжнародної професійної взаємодії та міжкультурної комунікації. Метою дослідження є порівняльний аналіз ефективності парної та групової роботи як чинників формування усної мовленнєвої продуктивності здобувачів медичної освіти, а також визначення їх дидактичного потенціалу в контексті викладання англійської мови за професійним спрямуванням. Описано педагогічний експеримент, в якому взяли участь 60 студентів медичного факультету, розподілених на дві групи по 30 осіб, які виконували спеціалізовані комунікативні завдання з використанням професійної медичної термінології, рольових ігор та моделювання типових клінічних ситуацій, наближених до реальної професійної діяльності. Усну продуктивність здобувачів освіти оцінювали за кількісними та якісними показниками, зокрема за кількістю слів на хвилину, частотою пауз, рівнем плавності мовлення, а також за показниками точності, когерентності та доречності використання фахової лексики. Результати свідчать, що групова робота сприяє підвищеній усній продуктивності та ефективності виконання завдань завдяки активному обговоренню та взаємодії між студентами. Водночас доведено, що парна робота створює більш контрольоване й психологічно комфортне середовище, яке сприяє точному й упевненому використанню професійної лексики, зменшенню когнітивного навантаження та забезпеченню стабільної усної мовленнєвої продуктивності. Отримані результати мають важливе практичне значення для формування та вдосконалення дидактичних стратегій з дисципліни «Англійська мова за професійним спрямуванням», оскільки дозволяють обґрунтовано й ефективно поєднувати роботу в парах і групах з метою підвищення рівня усної мовленнєвої продуктивності та розвитку професійної комунікативної компетентності здобувачів освіти у фаховому середовищі.
ДОСЛІДЖЕННЯ ДУМКИ ЗДОБУВАЧІВ РІЗНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ ЩОДО ФОРМУВАННЯ КУЛЬТУРИ МИСЛЕННЯ МАЙБУТНІХ ФАХІВЦІВ У ГАЛУЗІ ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ І СПОРТУ
У статті розглянуто спектр досліджень щодо проблематики особистісного розвитку спортсменів у царині набуття якостей комунікативних компетентностей, формування «мислення переможця» в спорті тощо. Окремо розглянуто проблематику формування особистості і професійного розвитку майбутніх учителів. Авторами поставлено задачу доповнити питання розвитку особистості як майбутнього тренера, так і педагога – вчителя фізичної культури, та дослідити, як значення культури мислення здобувачів означених спеціалізацій висвітлюється в контексті специфіки фізичної культури і спорту. У процесі дослідження було використано опитування здобувачів різних спеціалізацій Придніпровської державної академії фізичної культури і спорту щодо ранжування різних компонентів культури мислення вчителя, спортсмена і загальнолюдської культури мислення. У результаті засвідчено усвідомлення здобувачами важливості культури мислення серед здобувачів вищої освіти як спортивного, так і педагогічного спрямування. Дослідження показало важливість розрізнення різних компонентів культури мислення майбутніх фахівців різних спеціалізацій – окремо для здобувачів-спортсменів і здобувачів-педагогів. Порівняння відповідей здобувачів-педагогів і здобувачів-спортсменів дало вибрати положення і складники для двох окремих тренінгів – це тренінг напрацювання гнучкості стилю мислення для майбутніх педагогів та тренінг формування самоактуалізованості особистості спортсменів.
ТЕОРЕТИЧНІ АСПЕКТИ ПЕРЕКЛАДУ В АНГЛОМОВНІЙ ФАХОВІЙ ПІДГОТОВЦІ СТУДЕНТІВ МЕДИЧНИХ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
Статтю присвячено проблемам перекладу англомовної медичної термінології та аналізу особливостей медичного дискурсу в сучасній науково-медичній практиці. У статті досліджено лексичні, граматичні та комплексні трансформації, що застосовуються в перекладі медичних текстів, а також особливості письмового та усного медичного перекладу. Встановлено, що медичний переклад є складним видом наукового перекладу, який потребує високої термінологічної точності, спеціалізованих знань із медицини, дотримання етичних і правових норм конфіденційності, а також адаптації для різної цільової аудиторії. Обґрунтовано, що правильний переклад медичних термінів забезпечує ефективну комунікацію між фахівцями та пацієнтами, сприяє точності діагностування та лікування, а також підвищує якість надання медичних послуг. Проаналізовано класифікацію медичного перекладу за напрямами та досліджено роль лексичних і граматичних трансформацій у забезпеченні точності та зрозумілості перекладених англомовних текстів. Установлено, що медичний переклад є невід’ємною складовою частиною навчання студентів медичних закладів вищої освіти, сприяє засвоєнню англомовної фахової термінології та розвитку комунікативної компетенції. Медичний переклад розглядається як важливий елемент фахової підготовки здобувачів вищої освіти медичного профілю, що забезпечує формування професійної англомовної компетентності. Формування навичок медичного перекладу в здобувачів вищої освіти є необхідною умовою розвитку професійної комунікації та компетентності майбутніх фахівців охорони здоров’я. Особлива увага приділяється адаптації перекладу для різних аудиторій та міжкультурній комунікації, що зумовлено глобалізацією медицини і міжнародною співпрацею. Підкреслено, що актуальність дослідження визначається постійним розвитком англомовної медичної термінології, необхідністю гарантування безпеки пацієнтів та професійної компетентності лікарів. Висвітлено перспективи подальших досліджень у сфері методології медичного перекладу, включаючи розроблення навчальних програм для студентів та вдосконалення професійної підготовки майбутніх фахівців охорони здоров’я.
ІННОВАЦІЙНІ ПІДХОДИ ДО ФОРМУВАННЯ НІМЕЦЬКОМОВНОЇ ГРАМАТИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ФІЛОЛОГІВ-ГЕРМАНІСТІВ
У статті наведено результати аналізу інноваційних підходів до формування німецькомовної граматичної компетентності майбутніх філологів-германістів. Актуальність проблеми зумовлена необхідністю пошуку сучасних інноваційних підходів до формування німецькомовної граматичної компетентності майбутніх філологів-германістів. Мета статті полягає у визначенні характеристики основних інноваційних підходів до формування німецькомовної граматичної компетентності майбутніх філологів-германістів. Для реалізації мети вважаємо за необхідне розв’язати такі завдання: 1) уточнити сутність граматичної компетентності; 2) на основі аналізу виявити методичний потенціал інноваційних підходів до формування німецькомовної граматичної компетентності майбутніх філологів-германістів. Граматична компетентність розглядається як здатність людини до коректного граматичного оформлення своїх усних і писемних висловлювань та розуміння граматичного оформлення мовлення інших. Визначено структуру граматичної компетентності, яка включає граматичні навички, граматичні знання і граматичну усвідомленість. Проаналізовано основні інноваційні підходи до формування німецькомовної граматичної компетентності та виявлено їх методичний потенціал у процесі підготовки майбутніх філологів-германістів. Серед основних інноваційних підходів до формування німецькомовної граматичної компетентності майбутніх філологів-германістів виділено активні та інтерактивні методи і технології на засадах комунікативного, діяльнісного та студентоцентрованого підходів: індуктивне пояснення граматичного матеріалу, залучення студентів до проєктної роботи, підготовки презентацій, виконання інтерактивних вправ, застосування в освітньому процесі комп’ютерних інтерактивних тренувальних навчальних програм та застосунків для вивчення іноземних мов, що дає можливість практичного використання мови в процесі комунікації, вчить самостійно здобувати знання, виключає бездумне заучування, оживляє й активізує освітній процес.
ВІКОВІ ОСОБЛИВОСТІ ПРОЯВІВ СИНДРОМУ ДЕФІЦИТУ УВАГИ З ГІПЕРАКТИВНІСТЮ У ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ТА МОЛОДШОГО ШКІЛЬНОГО ВІКУ
Синдром дефіциту уваги з гіперактивністю (СДУГ) – один із найпоширеніших нейроповедінкових розладів дитячого віку, що впливає на емоційно-поведінковий стан та успішність навчання. Він проявляється поєднанням порушень уваги, надмірної моторної активності та імпульсивності. Поширеність СДУГ серед дітей становить близько 3,4–7,2%, причому хлопчики страждають частіше. Симптоми проявляються вже в ранньому віці: у дошкільному віці домінують гіперактивність та імпульсивність, а в молодшому шкільному віці наростає вплив неуважності на навчальні й соціальні функції. Коректна та вчасна діагностика розладу важлива, адже найбільш ефективною корекція є саме в період дошкільного віку, коли психіка має найвищу пластичність. У цьому віці нейропсихологічна структура особистості ще формується, і втручання можуть мати більш тривалий та стабільний ефект. Метою дослідження було виявити вікові особливості симптоматики СДУГ у дітей 3–10 років. Такий вік охоплює перехід від ігрової до навчальної діяльності, що робить його показовим для аналізу змін у поведінці та емоціях. Використано комбінований підхід: огляд наукових джерел та емпіричні методики (спостереження, проєктивні тести «Неіснуюча тварина», піктограми Лурія, тести на увагу, опитування батьків та педагогів). Така стратегія дозволяє комплексно охопити прояви СДУГ у поведінковому і в когнітивному аспекті. Результати свідчать, що у дітей 3–6 років переважає моторна активність та імпульсивність, а адаптаційні порушення незначно відображаються на розвитку; у дітей 7–10 років симптоми набувають функціонального характеру, що позначається на навчанні та міжособистісній взаємодії. Це підтверджує вікову зміну структури симптоматики, коли домінує порушення концентрації уваги, що ускладнює виконання складніших розумових завдань. Висновки підтверджують гіпотезу про вікову залежність проявів СДУГ та підкреслюють важливість ранньої діагностики з урахуванням нейропсихологічних особливостей.
СІМ’Я І ДИТИНА В УМОВАХ ВІЙНИ: ПСИХОСОЦІАЛЬНА ПІДТРИМКА ЗА МОДЕЛЛЮ МІЖНАРОДНОЇ ПРОГРАМИ РОЗВИТКУ ДИТИНИ
Статтю присвячено теоретичному аналізу психосоціальних потреб дітей, підлітків і сімей в умовах війни та обґрунтуванню можливостей застосування Міжнародної програми розвитку дитини (ICDP) як моделі підтримки в кризових обставинах. На основі узагальнення даних українських досліджень показано, що значна частина дітей демонструє ознаки психологічної травматизації, прояви тривожності, порушення саморегуляції та поведінкові труднощі. Водночас сім’ї стикаються з емоційним виснаженням, втратою стабільності, зниженням ресурсності та погіршенням батьківсько-дитячої взаємодії. У роботі висвітлено ключові завдання психосоціальної підтримки та підкреслено важливість міждисциплінарних підходів, що поєднують психологічні, соціальні й освітні інтервенції. Окрему увагу приділено арттерапевтичним методам як гнучкому інструменту емоційної стабілізації та відновлення зв’язку між дитиною й дорослим. Додатково в межах теоретичного аналізу було розглянуто потенціал Міжнародної програми розвитку дитини (International Child Development Programme, ICDP) як інноваційної моделі роботи з батьками та опікунами. Аналіз програми дав можливість оцінити її застосовність у контексті воєнних і посткризових умов, зокрема щодо розвитку усвідомленого батьківства, зміцнення емоційного контакту між дорослим і дитиною, формування навичок чуйного догляду та розгортання фасилітативної роботи із сім’ями. Проаналізовано концептуальні засади ICDP, які побудовані на принципах емоційно-напoвненої взаємодії, чутливого реагування та підтримувального діалогу. Зроблено висновок про доцільність інтеграції цієї моделі в роботу із сім’ями, що пережили травматичні події, з огляду на її гуманістичний характер, культурну адаптивність і потенціал впливу на якість батьківсько-дитячих стосунків.
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ФОРМУВАННЯ ГРОМАДЯНСЬКОСТІ МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ
У статті розглянуто педагогічні умови формування громадянськості молодших школярів у контексті реалізації Концепції Нової української школи. Підкреслено, що сучасна система освіти України перебуває в умовах глибоких трансформацій, які охоплюють не лише зміст, а й концептуальні засади освітньої діяльності. Узагальнено наукові підходи українських дослідників щодо значення педагогічних умов у процесі виховання особистості. Теоретично обґрунтовано поняття «педагогічні умови» в контексті зазначеної теми як сукупність організаційних форм, методів, прийомів і засобів впливу на молодших школярів у вихованні в них громадянськості. З огляду на виявлену в процесі констатувального етапу експерименту низку труднощів, які знижують ефективність формування громадянських якостей молодших школярів, визначено педагогічні умови, спрямовані на їх подолання. Здійснено обґрунтування визначених педагогічних вимог формування громадянськості молодших школярів: підвищення рівня громадянської компетентності педагогів; оновлення змісту та підходів до освітнього процесу відповідно до демократичних засад і викликів воєнного часу; забезпечення партнерської взаємодії педагогів, учнів, батьків та громади; залучення молодших школярів до соціально значущої діяльності. Підкреслено роль учителя в громадянській освіті: учитель має бути просякнутий почуттями патріотизму та національної ідентичності, бути свідомим, відповідальним та активним громадянином, володіти достатнім об’ємом правових знань та умінням відстоювати свої права, особисте життя і будувати професійну діяльність на демократичних засадах. Зроблено висновок, що реалізація зазначених умов сприятиме створенню освітнього середовища, орієнтованого на всебічний розвиток особистості молодших школярів та формування громадянських компетентностей, необхідних їм для життя в демократичному суспільстві.
ПРОФЕСІЙНА І ПЕДАГОГІЧНА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ВИКЛАДАЧА: МІЖНАРОДНІ СТАНДАРТИ ТА МЕХАНІЗМИ ФОРМУВАННЯ
У статті проаналізовано міжнародні стандарти, концепції та практики формування професійної й педагогічної компетентності викладачів університетів у контексті трансформацій, що визначають розвиток вищої освіти у ХХІ столітті. Глобалізація, цифровізація, інтернаціоналізація освітнього простору, а також соціально-політичні кризи й воєнні виклики зумовлюють необхідність перегляду ролі науково-педагогічних працівників і посилення вимог до їхньої професійної діяльності. Сучасний викладач має не лише володіти глибокими предметними знаннями, а й бути здатним організовувати студентоцентроване навчання, використовувати цифрові інструменти, підтримувати міждисциплінарну взаємодію та сприяти розвитку критичного й інноваційного мислення студентів. У фокусі дослідження – ключові положення європейських і міжнародних рамок і політик, зокрема рекомендацій Європейського простору вищої освіти, документів OECD, UNESCO і Advance HE. Проведено узагальнення підходів до структуризації компетентностей викладачів, включно з педагогічним, цифровим, оцінювальним, комунікативним та дослідницьким складниками. Результати аналізу свідчать, що формування професійної й педагогічної компетентності потребує системного, безперервного та інституційно підтримуваного розвитку, що поєднує теоретичну підготовку, практичний досвід, рефлексію та залучення до спільнот професійної взаємодії. Зроблено висновок, що посилення компетентнісного потенціалу викладачів є ключовою умовою забезпечення якості освіти, підвищення конкурентоспроможності ЗВО та ефективної реалізації освітніх реформ у глобалізованому середовищі.
ВОЛИНЬ У ХІХ СТОЛІТТІ ЯК РЕГІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР КУЛЬТУРОЛОГІЧНОГО ЕТАПУ ФОРМУВАННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОДЕРНОЇ НАЦІЇ
У статті здійснено комплексне дослідження Волині ХІХ ст. як важливого регіонального культурного центру, що відігравав помітну роль у становленні модерної української нації на культурологічному етапі національного відродження. На основі сучасної історіографії, архівних матеріалів, міждисциплінарних студій та локальних досліджень показано, що Волинь була не периферією українського культурного розвитку, а динамічним простором взаємодії освітніх, конфесійних, етнокультурних та урбаністичних процесів. Особливу увагу приділено ролі освітніх осередків, насамперед Кременецького ліцею, гімназій Луцька та Житомира, василіанських шкіл, які стали інтелектуальними платформами для формування нового покоління української інтелігенції. Важливим елементом регіональної культурної інфраструктури був Городоцький музей барона Ф. Р. Штейнгеля, що перетворився на один із перших центрів збереження, дослідження та популяризації історико-культурної спадщини Волині. Проаналізовано вплив етноконфесійної мозаїки регіону на формування локальних культурних практик, а також окреслено роль міських центрів Житомира, Луцька, Острога та Дубна в процесах модернізації культурного простору Волині. Доведено, що український рух у регіоні формувався на основі поєднання народної традиції, освітньої мобільності, етнографічних досліджень і міжрегіональних зв’язків, що забезпечило поступовий перехід від культурницького до політичного етапу національного відродження. Зроблено висновок, що Волинь була важливим складником всеукраїнського процесу формування модерної нації, а її культурний ландшафт потребує подальшого системного осмислення.
ПСИХОЛОГІЧНІ МЕХАНІЗМИ ФОРМУВАННЯ СОЦІАЛЬНОЇ ВЗАЄМОДІЇ В ДІТЕЙ ІЗ РОЗЛАДАМИ АУТИСТИЧНОГО СПЕКТРА ПІД ЧАС ГРУПОВИХ ЗАНЯТЬ ЗА ДЕНВЕРСЬКОЮ МОДЕЛЛЮ РАННЬОГО ВТРУЧАННЯ
У статті проаналізовано психологічні механізми формування соціальної взаємодії в дітей із розладами аутистичного спектра (далі – РАС) в процесі групових занять за Денверською моделлю раннього втручання (Early Start Denver Model, ESDM). Актуальність дослідження зумовлена зростанням потреби в упровадженні ефективних групових форматів раннього втручання в умовах дошкільних закладів, що сприяють розвитку соціальної залученості та комунікативних навичок дітей з РАС. На основі теоретичного аналізу сучасних наукових досліджень та узагальнення практичного досвіду роботи з дітьми раннього й дошкільного віку розкрито специфіку впливу групового навчального середовища на розвиток соціальної взаємодії. Визначено складники соціальної поведінки, які виявляються найбільш чутливими до групового формату занять, зокрема спільну увагу, ініціативність у взаємодії, наслідувальні дії та емоційну залученість. Особливу увагу приділено аналізу психологічних механізмів, що лежать в основі позитивних змін у соціальному функціонуванні дітей з РАС у межах ESDM, зокрема механізмам соціального наслідування, мотиваційного залучення, сенсомоторної інтеграції, соціального підкріплення та формування спільної уваги. Показано, що структуроване групове середовище створює додаткові можливості для соціального моделювання та природного закріплення соціально значущих форм поведінки. Окреслено перспективи впровадження групового формату ESDM у практику дошкільних закладів освіти та його потенційний вплив на формування соціальної компетентності дітей із розладами аутистичного спектра.
ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ ФІНАНСОВОЇ ГРАМОТНОСТІ В МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ НА УРОКАХ МАТЕМАТИКИ В УМОВАХ РЕАЛІЗАЦІЇ КОНЦЕПЦІЇ НОВОЇ УКРАЇНСЬКОЇ ШКОЛИ
У статті наведено особливості формування фінансової грамотності в молодших школярів на уроках математики в умовах реалізації концепції Нової української школи. Особливо акцентовано на тому, що формування фінансової грамотності молодших школярів на уроках математики – складний процес, ефективність якого багато в чому залежить від індивідуальних особливостей дитини, рівня її математичних здібностей та майстерності викладу матеріалу вчителем. Автором на підставі проведеного теоретичного аналізу психолого-педагогічної літератури з проблеми дослідження визначено педагогічні умови формування основ фінансової грамотності молодших школярів на уроках математики в умовах реалізації концепції Нової української школи як сукупність взаємопов’язаних заходів, необхідних для створення цілеспрямованого освітнього процесу з використанням новітніх технологій навчання. Результати дослідження дали підстави вважати, що формування фінансової грамотності молодших школярів на уроках математики забезпечується взаємодією комплексу педагогічних умов. Узагальнюючи результати дослідження, можемо зазначити, що формування фінансової грамотності на уроках математики в умовах реалізації концепції Нової української школи є невід’ємною частиною сучасної освіти і має бути стратегічним завданням у навчальному процесі. Це не лише підвищує рівень фінансової обізнаності учнів, а й допомагає готувати їх до дорослого життя, де вміння управляти грошима є необхідною умовою для успіху. Перспективи подальших досліджень окресленої науково-педагогічної проблеми вбачаємо у вивченні й поширенні актуального досвіду формування фінансової грамотності в молодших школярів на уроках математики в Україні та країнах Європейського Союзу.
ЕТАПИ ВПРОВАДЖЕННЯ ІННОВАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ПІД ЧАС ВИВЧЕННЯ МОРСЬКОЇ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ
У статті розглянуто поетапний процес упровадження інноваційних технологій під час вивчення морської англійської мови в закладах вищої морської освіти. Стверджується, що з огляду на значні зміни в професійній підготовці здобувачів вищої освіти, які зумовлені необхідністю забезпечення ринку праці конкурентоспроможними фахівцями, здатними критично мислити та постійно розвивати й удосконалювати свої знання та навички, особливої актуальності набуває перехід до розвивальних, пошукових, проблемних та дослідницьких форм, методів і технологій навчання. Зазначено, що залучення інноваційних технологій навчання до професійної підготовки майбутніх судноводіїв і до створення навчальних матеріалів, інтеграція сучасних платформ для онлайн-навчання та адаптація до потреб здобувачів у реальному часі сприяють ефективному формуванню цілого комплексу необхідних професійних компетенцій та забезпечують підготовку нового покоління фахівців, здатних ефективно діяти в умовах глобалізованого морського середовища. Водночас акцентується на тому, що процес вибору та впровадження тієї чи іншої інноваційної технології має бути ретельно продуманим і спланованим, оскільки ефективність певної інновації значно залежить від рівня сприйняття інноваційних змін та наявності в них реальних можливостей здійснення. У статті пропонується шість ключових етапів упровадження інноваційних технологій у процес іншомовної професійно орієнтованої комунікативної підготовки майбутніх фахівців морської галузі. Описано основні завдання та визначено мету кожного етапу впровадження інноваційних технологій навчання задля визначення головних (стратегічних) цілей та шляху їх досягнення і, як результат, підвищення якості надання освітніх послуг.
ФОРМУВАННЯ ІНШОМОВНОЇ ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ІНЖЕНЕРІВ МОРСЬКОЇ ГАЛУЗІ
У статті представлено комплексне дослідження процесу формування іншомовної професійної компетентності майбутніх інженерів морської галузі в умовах сучасної вищої освіти. Варто зазначити, що професійна діяльність морського фахівця нерозривно пов’язана з постійною комунікацією засобами англійської мови, яка виконує функцію робочої мови міжнародного флоту. Зростання інтеркультурної взаємодії, розвиток мультимодальних систем зв’язку та ускладнення технологічних процесів на суднах вимагають від курсантів високого рівня володіння усним і письмовим професійним мовленням. Розкрито сутність і структуру компетентності, визначено нормативно-правові документи Міжнародної морської організації (IMO) та їх вплив на мовну підготовку морських фахівців. Виокремлено педагогічні умови та методичні підходи, що забезпечують ефективність формування компетентності. Проаналізовано систему вправ, яка допомагає вдосконалити іншомовні мовленнєві вміння майбутніх моряків. Представлено варіанти підвищення рівня володіння іноземною мовою засобами інноваційних технологій, зокрема CLIL, симуляційних тренажерів, цифрових платформ Maritime English. Окреслено перспективи вдосконалення освітнього процесу в Україні в контексті інтеграції до міжнародного освітнього простору. Висвітлено необхідність упровадження в навчальний процес комунікативного, компетентнісного та діяльнісного підходів, що забезпечують реалістичність мовленнєвих завдань і сприяють формуванню здатності майбутніх фахівців ефективно спілкуватися в умовах підвищеного ризику та відповідальності. Отже, систематична участь здобувачів вищої освіти у змодельовані професійні ситуації не лише забезпечує розвиток мовлення, а й формує психологічну готовність до роботи в міжнародних екіпажах. Цілісна, практико орієнтована та професійно спрямована система навчання іноземної мови є важливою умовою підвищення конкурентоспроможності майбутніх моряків, забезпечення безпечної взаємодії на борту судна.
ПОЗИТИВНА МОТИВАЦІЯ ЯК ПЕДАГОГІЧНА УМОВА ІНТЕГРОВАНОГО НАВЧАННЯ ПРОФЕСІЙНО СПРЯМОВАНОЇ АНГЛІЙСЬКОЇ МОВИ МАЙБУТНІХ СОЦІАЛЬНИХ ПРАЦІВНИКІВ У ПРОЦЕСІ ФАХОВОЇ ПІДГОТОВКИ
Актуалізація потреби у визначенні наукових засад, розробленні та впровадженні ефективної моделі інтегрованого навчання професійно спрямованої англійської мови майбутніх соціальних працівників, яка забезпечить органічне поєднання мовної підготовки з фаховим змістом, сприяла визначенню педагогічних умов підвищення рівня англомовної професійно спрямованої підготовленості майбутніх соціальних працівників. У статті з’ясовано сутність поняття «умова». Проаналізовано словникові та енциклопедичних джерела щодо визначення феномену «педагогічна умова». У дослідженні узагальнено різні підходи до визначення педагогічних умов, подано трактування феномену «педагогічна умова». З’ясовано, що педагогічні умови інтегрованого навчання професійно спрямованої англійської мови майбутніх соціальних працівників у процесі фахової підготовки зумовлені специфікою цієї підготовки та майбутньою професійною діяльністю, з огляду на що визначено такі педагогічні умови: позитивну мотивацію щодо необхідності формування професійно спрямованої англомовної підготовленості майбутніх соціальних працівників; інтеграцію англійської мови й професійних дисциплін у процесі формування професійно спрямованої англомовної підготовленості майбутніх соціальних працівників; моделювання проблемно орієнтованого освітнього середовища в процесі інтегрованого навчання професійно спрямованої англійської мови майбутніх соціальних працівників; залучення майбутніх соціальних працівників до активної самостійної професійно спрямованої англомовної діяльності. У статті обґрунтовано доцільність першої педагогічної умови – позитивна мотивація щодо необхідності формування професійно спрямованої англомовної підготовленості майбутніх соціальних працівників. Розкрито сутність поняття «мотивація» за словниковими джерелами. Аналіз сучасних наукових досліджень особливостей мотиваційної сфери здобувачів вищої освіти виявив існування двох основних типів мотивації, що зумовлюють відповідно два типи поведінки: зовнішню мотивацію, яка викликає зовнішньомотивовану поведінку, та внутрішню мотивацію, що спричиняє внутрішньомотивовану поведінку. Виявлено, що наявність позитивної внутрішньої мотивації до англомовної підготовки є важливою педагогічною умовою для успішного формування професійно спрямованої англомовної підготовленості майбутніх соціальних працівників.
МЕНТАЛЬНЕ ЗДОРОВ’Я ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ ВОЄННОГО ЧАСУ: НОРМАТИВНИЙ ТА КОНЦЕПТУАЛЬНИЙ ВИМІРИ
У статті зроблена спроба комплексно визначити поняття ментального здоров’я через аналіз нормативно-правової бази та концептуальних підходів щодо визначення ментального здоров’я здобувачів вищої освіти в умовах воєнного часу в сучасному науковому дискурсі. З’ясовано, що терміни «психічне» та «ментальне» здоров’я часто використовуються як синоніми, проте останній набуває поширення завдяки своїй більшій комплексності. Проблематика психічного здоров’я є актуальною як у науковому, так і в практичному вимірі. Подолання викликів воєнного часу актуалізують проблеми збереження, підтримки та відновлення ментального здоров’я, яке охоплює кілька ключових компонентів: здатність долати щоденні стресові ситуації, зумовлені війною; навички вибудовувати та підтримувати міжособистісні стосунки; уміння ефективно вести професійну та соціальну діяльність; можливість реалізувати власний потенціал у надзвичайних умовах тощо. У статті наголошується, що державна політика реагує на виклики підтримки ментального здоров’я, що відображено в затвердженні низки ключових документів: Закону України «Про систему охорони психічного здоров’я в Україні», Концепції розвитку охорони психічного здоров’я в Україні до 2030 року, Національної програми психічного здоров’я та психосоціальної підтримки та інших. Всеукраїнська програма «Ти як?», ініційована Оленою Зеленською, є важливим кроком у формуванні культури піклування про ментальне здоров’я. На освітні заклади покладається ключова функція в реалізації державної політики, оскільки вони є осередками формування життєстійкості та навчання прийомів самодопомоги. Це передбачає як включення складників психосоціальної підтримки в освітні програми, так і підвищення кваліфікації здобувачів вищої освіти та освітян. У висновках автори доводять, що збереження ментального здоров’я здобувачів вищої освіти в кризових умовах є стратегічним пріоритетом, який вимагає системної реалізації через поєднання законодавчих, навчальних та психологічних заходів.
СТРУКТУРНИЙ АНАЛІЗ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНЬОГО ВИКЛАДАЧА ЗАКЛАДУ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті здійснено структурний аналіз комунікативної компетентності майбутнього викладача закладу вищої освіти як ключової професійної характеристики, що визначає ефективність педагогічної діяльності. Комунікативна компетентність майбутнього викладача ЗВО розглядається як багатокомпонентне утворення, яке поєднує знання, уміння, навички та особистісні якості, необхідні для результативної взаємодії зі здобувачами та колегами і є інтегральною якістю, що забезпечує ефективну педагогічну взаємодію, містить знання й навички комунікації, розвиток емоційного інтелекту, дотримання етичних норм та використання різних засобів спілкування, формуючи основу якісного освітнього процесу. Виокремлено чотири основні складники: когнітивний, комунікативно-мовленнєвий, соціально-перцептивний та інтерактивний. Когнітивний компонент забезпечує теоретичне підґрунтя комунікації, включно зі знаннями про сутність, закономірностями та стратегіями педагогічного спілкування. Комунікативно-мовленнєвий компонент охоплює вербальні й невербальні навички, що формують професійний дискурс викладача. Соціально-перцептивний компонент спрямований на розвиток емпатії, педагогічного такту та здатності до рефлексії, що забезпечує розуміння індивідуальних особливостей студентів. Інтерактивний компонент відображає практичний аспект комунікативної компетентності, зокрема організацію навчального діалогу, групової роботи та конструктивне вирішення конфліктів. Усі складники перебувають у тісному взаємозв’язку, утворюючи цілісну систему, яка визначає професійну готовність викладача до ефективної педагогічної діяльності. Здійснений аналіз дає змогу окреслити перспективи формування комунікативної компетентності в процесі професійної підготовки, що передбачає інтеграцію інноваційних освітніх технологій, розвиток емоційного інтелекту та вдосконалення практико орієнтованих методів навчання. Отримані результати можуть бути використані для оцінювання комунікативної компетентності майбутніх викладачів і діагностування її рівня, а також для визначення напрямів подальшого професійного розвитку комунікативно гнучкого, соціально відповідального та професійно компетентного викладача.
ФОРМУВАННЯ ЕКОЛОГІЧНОЇ СВІДОМОСТІ ДІТЕЙ ДОШКІЛЬНОГО ВІКУ ЗАСОБАМИ ФІЗИЧНОЇ КУЛЬТУРИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті досліджується проблема формування екологічної свідомості дітей дошкільного віку засобами фізичної культури в умовах воєнного стану, що зумовлює зростання екологічних ризиків, руйнування природних ландшафтів та необхідність підсилення екологічної складової освітнього процесу. Фізична культура є ефективним інтегративним засобом розвитку екологічної свідомості, оскільки поєднує рухову активність, сенсорний досвід, емоційне сприйняття природи та формування навичок безпечної поведінки в природному середовищі. У статті визначено сутність екологічної свідомості дітей дошкільного віку як інтегрованої якості, що охоплює знання про природу, розуміння елементарних природних взаємозв’язків, емоційно- ціннісне ставлення до довкілля та початкові навички відповідальної поведінки. Наголошено, що засоби фізичної культури, зокрема діяльність на відкритому повітрі, використання природних матеріалів, рухливі ігри екологічного змісту, спостережні прогулянки й тематичні спортивно-екологічні заходи, створюють сприятливі умови для інтеграції пізнавального та рухового досвіду. Доведено, що формування екологічної свідомості у фізичному вихованні ґрунтується на поєднанні словесних, наочних і практичних методів, серед яких особливе значення мають вправи в природному середовищі, орієнтування на місцевості, вивчення властивостей природних об’єктів та наслідування екологічно відповідальної поведінки дорослого. Доведено, що інтеграція екологічного та фізичного виховання є ефективною стратегією гармонійного розвитку дошкільника та формування його екологічної компетентності, особливо важливою в умовах воєнних викликів, які підсилюють потребу у формуванні безпекової та екологічно орієнтованої поведінки. Перспективи подальших досліджень пов’язано з розробленням інноваційних фізкультурно-екологічних програм, адаптованих до специфічних умов воєнного часу, та вдосконаленням педагогічних технологій інтегрованого розвитку дітей дошкільного віку.
ОСОБЛИВОСТІ ІМПЛЕМЕНТАЦІЇ НІМЕЦЬКОЇ ДУАЛЬНОЇ ОСВІТИ В АМЕРИКАНСЬКУ ПРОФЕСІЙНУ ОСВІТУ
Статтю присвячено вивченню важливих чинників успішності імплементації німецького досвіду дуальної форми освіти різними країнами світу та ефективність цієї моделі в американській професійній освіті за умов забезпечення якості й перспектив для випускників. Показано, що німецька система дуальної та професійної освіти визнана в усьому світі як така, що функціонує надзвичайно ефективно, сприяє зниженню рівня молодіжного безробіття. Виявлено чинники, які підвищують ефективність функціонування дуальної форми освіти (активне заохочення соціальних партнерів та працедавців, активна співпраця між працедавцями й освітніми закладами, достатнє фінансування, включно із субсидіями від працедавців та іншими заохоченнями, забезпечення підготовки відповідно до потреб ринку праці, запровадження системи забезпечення якості освіти). Вивчений досвід американських професійних закладів (Інноваційних кар’єрних шкіл та Кооперативних інноваційних коледжів). Доведено, що така форма організації професійної підготовки майбутніх фахівців може бути запозичена як цілісною системою, так і її окремими елементами в окремих штатах країни. Виявлено елементи, які забезпечують ефективне професійне навчання (Техас, Північна Кароліна), підвищують академічну успішність та зменшення бар’єрів доступу до вищої освіти (Міннесота, Іллінойс), а також для інтеграції практичного досвіду безпосередньо в навчальний процес (Теннессі).
ЕМОЦІЙНИЙ ІНТЕЛЕКТ ЯК ЧИННИК МЕДІАСТІЙКОСТІ ЮНАКІВ У СИТУАЦІЯХ ІНФОРМАЦІЙНОГО ПЕРЕВАНТАЖЕННЯ ПІД ЧАС ВІЙНИ
Мета дослідження – вивчити вплив емоційного інтелекту на медіастійкість підлітків чоловічої статі за умов інформаційного перевантаження, що особливо актуально в контексті воєнного конфлікту в Україні. Дослідження зосереджено на взаємодії трьох психологічних конструктів – емоційного інтелекту, психологічної резильєнтності та медіастійкості – як ключових факторів адаптивного функціонування в насиченому інформаційному середовищі. Вибірку становлять 84 підлітки віком 15–17 років, що характеризуються інтенсивним споживанням медіаконтенту та культурними обмеженнями щодо прояву емоцій. Емоційний інтелект оцінювали за допомогою TMMS-24, психологічну резильєнтність – CD-RISC-10, а медіастійкість – проксі-версією шкали Proxy-IC, що містить три домени: критичне сприйняття інформації, контроль уваги та емоційну регуляцію. Результати показали, що емоційна ясність та здатність до емоційного відновлення зменшують вразливість підлітків до емоційно заряджених і потенційно маніпулятивних медіаповідомлень. Кореляційний аналіз виявив значущі зв’язки між компонентами емоційного інтелекту, загальною резильєнтністю та медіастійкістю, причому управління увагою та емоційна регуляція виявилися найбільш вразливими аспектами. Дослідження демонструє центральну роль емоційного інтелекту та психологічної стійкості у формуванні медіастійкості підлітків в умовах інтенсивного інформаційного впливу.
КОМП’ЮТЕРНА ЛІНГВІСТИКА: РОЛЬ У РОЗВИТКУ СУЧАСНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ПРИ ВИВЧЕННІ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ (АНГЛІЙСЬКОЇ)
Статтю присвячено навчанню іноземних мов за допомогою комп’ютерних технологій, а саме комп’ютерної лінгвістики. Комп’ютерні технології відіграють особливу роль у системі освіти, тому що їх застосування на заняттях та лекціях сприяє охопленню зорової і слухової уваги, а також великого обсягу інформації. Також автор описує досвід систематизації та інтеграції знань й інтернет-ресурсів з комп’ютерної лінгвістики в інтернет-портал знань. Комп’ютерна лінгвістика має власні об’єкт і предмет – перетворення текстів і мови, що звучить, – що традиційна лінгвістика не вивчала і не вивчає. Цілі, які ставлять у завданнях перетворення текстів та мовлення, тим паче виходять за межі традиційної, переважно описової, лінгвістики, тому раніше комп’ютерна лінгвістика називалася прикладною. Сучасна комп’ютерна лінгвістика має широкі перетини з теоретичною лінгвістикою, штучним інтелектом та математикою. Комп’ютерна лінгвістика використовує теоретичні досягнення лінгвістики для побудови моделей мови в дії та перетворення текстів та мовлення, а саме дає методичну базу та ресурси для перевірки гіпотез теоретичної лінгвістики. Комп’ютерна лінгвістика перетинається в галузі обробки знань та інформації, використовує методи математики для обробки текстів та мовлення в прикладних системах. Здобувачі відточують навички міжособистісного спілкування, взаємодіючи з іншими носіями мови, що вивчається в режимі реального часу за допомогою відео, аудіо або тексту. Здобувачі працюють над презентаційними завданнями спільно зі своєю групою чи викладачем у будь-який час і будь-де. Інтернет створює унікальну можливість для тих, хто вивчає іноземну мову, користуватися автентичними текстами, слухати та спілкуватися з носіями мови в умовах спілкування, особливостей культури, традицій країни мови, що вивчається.
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ФОРМУВАННЯ ГОТОВНОСТІ МАЙБУТНІХ ОФІЦЕРІВ НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ ДО ВИКОНАННЯ СЛУЖБОВО-БОЙОВИХ ЗАВДАНЬ ЗА ПРИЗНАЧЕННЯМ
У статті запропоновано систему педагогічних умов формування готовності майбутніх офіцерів Національної гвардії України (далі – НГУ) до виконання службово-бойових завдань за призначенням. Виокремлено суперечності між сучасними вимогами до офіцерів НГУ та реальною практикою їх підготовки, що засвідчують необхідність оновлення системи військової освіти, посилення практичної спрямованості навчання, удосконалення професійно-психологічної підготовки й формування в здобувачів освіти стійкої мотивації до безперервного професійного розвитку. На основі аналізу наукових джерел, досліджень вітчизняних учених і практики функціонування закладів вищої військової освіти визначено низку чинників, які сприятимуть розвитку мотиваційної готовності, професійних знань і навичок та загалом формуванню готовності майбутніх офіцерів НГУ до виконання службово-бойових завдань за призначенням. До таких чинників уналежнено педагогічні, інноваційні, організаційні, навчально-методичні та діагностичні. Установлено їх взаємозв’язок зі складниками процесу формування зазначеної готовності. На основі проаналізованого досвіду виокремлено власну систему педагогічних умов формування зазначеної готовності, серед яких: цільове формування мотиваційно-ціннісної сфери майбутніх офіцерів НГУ; інтеграція інноваційних освітніх технологій в освітній процес; формування індивідуальних освітніх траєкторій здобувачів освіти; інтеграція службово-бойової підготовки з навчальною діяльністю; психолого-педагогічна підтримка й розвиток стресостійкості; розвиток soft skills у контексті службово-бойової діяльності; створення безпечного та інклюзивного освітнього середовища; навчально-методичне забезпечення професійного розвитку викладачів; системний моніторинг і діагностика навчальних досягнень здобувачів освіти. Визначені педагогічні умови створюють цілісну систему впливів на підготовку майбутніх офіцерів НГУ, а їх комплексна реалізація сприятиме розвитку мотиваційної готовності, професійних умінь і навичок, здатності до командної роботи, формуванню психологічної стійкості та професійного саморозвитку. Отримані результати мають практичне значення для вдосконалення освітніх програм, системи професійної підготовки, а також визначають перспективи подальших наукових досліджень у сфері військової педагогіки.
МЕТОДИЧНИЙ ПОТЕНЦІАЛ ІНТЕРАКТИВНИХ МЕТОДІВ НАВЧАННЯ В ШКІЛЬНОМУ КУРСІ ПРАВОЗНАВСТВА
Статтю присвячено комплексному аналізу методичного потенціалу інтерактивних методів навчання в шкільному курсі правознавства. Автор розглядає інтерактивні технології як важливий інструмент підвищення ефективності правової освіти, що забезпечує перехід від репродуктивного засвоєння знань до їх творчого та практичного застосування. Мета статті – визначити методичний потенціал інтерактивних методів навчання в шкільному курсі правознавства та окреслити педагогічні умови, що забезпечують їх ефективне застосування у формуванні правової компетентності учнів. Підкреслюється, що інтерактивні методи формують ключові правові компетентності учнів: уміння працювати з нормативно-правовими актами, розв’язувати правові ситуації, аргументувати позицію, здійснювати критичний аналіз суспільних явищ. У статті детально схарактеризовано можливості таких методів, як дебати, мозковий штурм, рольові ігри, моделювання судового засідання, аналіз кейсів, проєктна діяльність, дискусії та робота в малих групах. Установлено, що їх застосування підвищує якість опанування тем, пов’язаних із правами людини, системою державної влади, видами юридичної відповідальності та правовими аспектами повсякденного життя. Наголошено, що активна взаємодія учнів дає змогу розвивати комунікативні навички, відповідальність за спільний результат та здатність працювати в команді. Окрему увагу приділено педагогічним умовам ефективного впровадження інтерактивних методів: ретельному плануванню заняття, добору навчального змісту, створенню атмосфери співпраці, організації рефлексії та підбиття підсумків. Констатовано, що застосування інтерактивних технологій у процесі викладання правознавства підвищує мотивацію учнів, робить навчальний процес динамічним і сучасним та сприяє формуванню правосвідомості школярів.
ПРОФЕСІЙНО ВАЖЛИВІ ЯКОСТІ ТА ОРГАНІЗАЦІЙНА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ПСИХОЛОГА-ТРЕНЕРА В КОНТЕКСТІ КОМПЕТЕНТНІСНОГО ПІДХОДУ
У статті здійснено теоретичний аналіз організаційної компетентності психолога-тренера як інтегральної професійної характеристики, що визначає ефективність роботи в контексті групової динаміки та організаційної взаємодії. На основі сучасного компетентнісного підходу уточнено структуру професійної компетентності, визначено ролі когнітивного, комунікативного, мотиваційного, емоційно-вольового та рефлексивного компонентів. Особливу увагу приділено метакомпетентностям як здатностям високого рівня – критичному мисленню, адаптивності, цифровій грамотності, саморефлексії та гнучкості, що є необхідними в умовах швидких соціальних змін. Проаналізовано психологічні, комунікативні, емоційно-вольові та морально-етичні характеристики, що забезпечують ефективність тренінгової діяльності в організаційному середовищі. Висвітлено теоретичні засади компетентнісного підходу, розкрито структуру професійної компетентності відповідно до концепції А. Маркової, окреслено основні компоненти професійної готовності тренера – когнітивний, мотиваційний, емоційно-вольовий, комунікативний і рефлексивний. Показано, що компетентність психолога-тренера формується як цілісна система знань, умінь й особистісних якостей, які забезпечують ефективну взаємодію в команді, гармонізацію міжособистісних відносин і розвиток організаційної культури. Особливу увагу приділено поняттю метакомпетентності, що відображає здатність фахівця до саморозвитку, гнучкої адаптації, міждисциплінарної інтеграції та цифрової грамотності. Розкрито зміст організаційної компетентності як системи професійних умінь, навичок і особистісних якостей, що забезпечують ефективне управління групою, організацію тренінгового процесу, конструктивну комунікацію та результативність взаємодії в організаційному середовищі. Доведено, що сучасний тренер є не лише передавачем знань, а й фасилітатором групового процесу, координатором міжособистісної взаємодії, мотиватором, консультантом, іноді – терапевтом. Методологічну основу становлять методи теоретичного аналізу, синтезу, узагальнення й порівняння наукових джерел.
ІНТЕРАКТИВНІ ПЕДАГОГІЧНІ МЕТОДИ ДЛЯ СТИМУЛЮВАННЯ ІНКЛЮЗИВНОЇ ТА ЕФЕКТИВНОЇ ВЗАЄМОДІЇ В ГЕТЕРОГЕННИХ КЛАСАХ
У статті досліджується потенціал інтерактивних методів навчання як механізму підтримки ефективної взаємодії учнів у гетерогенних класах, що характеризуються мовною, культурною та академічною різноманітністю. Особливу увагу приділено учням з іншою рідною мовою та здобувачам освіти з особливими освітніми потребами, для яких вирішальною є якість педагогічної підтримки та міжособистісної взаємодії в класі. Мета дослідження – з’ясувати, як активізувальні методи сприяють інклюзії та співпраці учнів у гетерогенному освітньому середовищі, а також визначити умови їх ефективного застосування. Емпіричні дані ґрунтуються на опитуванні 15 учителів, які працюють у багатомовних і гетерогенних колективах у закладах загальної середньої освіти Чеської Республіки. Застосовано змішаний підхід, що поєднує кількісний аналіз анкетних відповідей та якісну інтерпретацію відкритих коментарів. Отримані результати показують, що активізувальні методи, як-от дискусія, дидактичні ігри, групова робота, мозковий штурм та проблемне навчання, суттєво підвищують мотивацію учнів, їх залучення та комунікативну відкритість. Вони також зміцнюють соціальні зв’язки та сприяють зменшенню бар’єрів між учнями з різним культурним і мовним досвідом. Водночас учителі відзначили низку труднощів, зокрема нестачу часу на підготовку, обмежений простір класних приміщень та дефіцит адаптованих дидактичних матеріалів. Дослідження також демонструє, що активізувальні методи виконують компенсаторну функцію в умовах мовної та академічної гетерогенності, підтримуючи участь учнів у спільній діяльності незалежно від їхніх індивідуальних освітніх потреб. Загалом, результати підтверджують значний потенціал активізувальних методів як ефективного інструмента взаємодії, інклюзії та соціальної згуртованості в гетерогенних класах.
ВИКЛИКИ ФОРМУВАННЯ ГРОМАДЯНСЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ В УМОВАХ ДИСТАНЦІЙНОГО НАВЧАННЯ НА УРОКАХ ІСТОРІЇ В НОВІЙ УКРАЇНСЬКІЙ ШКОЛІ
Дослідження присвячене аналізу педагогічних викликів формування громадянської компетентності здобувачів освіти Нової української школи на уроках історії в умовах тривалого дистанційного навчання, зумовленого російсько-українською війною. Актуальність проблеми визначається необхідністю збереження виховної та соціокультурної функції історичної освіти в цифровому середовищі, яке, попри технологічні переваги, суттєво обмежує можливості колективного емоційного переживання, групової взаємодії та формування емпатії – ключових складників громадянського виховання. Теоретичний огляд літератури свідчить про поступовий перехід наукового дискурсу від суто технологічних аспектів дистанційного навчання до внутрішньоособистісних і психологічних детермінант (праці О. Пометун, В. Сеника, О. Гнатюк та ін.). Емпіричний аналіз демонструє, що дистанційний формат призводить до соціально-педагогічного збіднення: руйнування відчуття належності до шкільної спільноти, втрати неформального соціального навчання, зростання тривожності, депресивних станів та нової форми підліткової самотності. Особливо критичним є вплив на уроки історії: кліпове мислення ускладнює глибоке осмислення історичних процесів, а спрощені бінарні наративи, поширені в умовах війни, суперечать принципам критичного аналізу та багатогранності історичного знання. Установлено, що ефективне формування громадянської компетентності можливе лише за умови радикальної трансформації ролі вчителя історії – від транслятора знань до цифрового медіатора, фасилітатора критичного мислення та протидії маніпуляціям. Ключовим компенсаторним механізмом визнано партнерство «учень – учитель – батьки», яке забезпечує емоційну підтримку та відновлення соціального контексту навчання вдома. Висновки підкреслюють амбівалентність дистанційного формату: технологічне збагачення супроводжується соціально-педагогічним збідненням. Подолання виявлених викликів потребує гібридних моделей навчання, нормативних рішень на рівні МОН України, активного залучення батьків та професійної підготовки вчителів до роботи в цифровому середовищі з акцентом на розвитку критичного мислення, емпатії та відповідальної громадянської позиції.
ВИПРАВЛЕННЯ ПОМИЛОК МІЖ ЕФЕКТИВНІСТЮ ТА МОТИВАЦІЄЮ: СУЧАСНІ ПІДХОДИ ДО НАВЧАННЯ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ
У статті досліджено сучасні теоретичні підходи до виправлення помилок у процесі навчання іноземних мов, зосереджено увагу на пошуку балансу між педагогічною ефективністю та навчальною мотивацією. Авторами проаналізовано основні парадигми – традиційну, комунікативну, інтерактивну та компетентнісну – з метою з’ясування, як кожна з них трактує роль викладача в процесі корекції помилок. Теоретичні положення, викладені в працях Дж. Траскотта, Д. Ферріс, Р. Елліса, Р. Лістера, Ш. Лі, а також українських науковців С. Ніколаєвої, О. Тарнопольського та В. Филипської, систематизовано для виявлення взаємозалежності між типом зворотного зв’язку, ступенем його експліцитності та мотиваційною реакцією студентів. У таблицях 1 і 2, укладених авторами, узагальнено еволюцію корекційних підходів і порівняно різні стратегії зворотного зв’язку за показниками точності, мотиваційного впливу та внеску у формування автономії здобувача освіти. Результати дослідження свідчать, що зворотний зв’язок є найбільш ефективним тоді, коли інтегрований у систему формувального оцінювання та реалізується у форматі підтримувальної, діалогічної взаємодії. Виправлення помилок розглядається не як форма покарання чи контролю, а як засіб когнітивної та емоційної підтримки, що стимулює рефлексію, саморегуляцію і мовну усвідомленість. Теоретичний внесок статті полягає у визначенні педагогічних параметрів «збалансованої корекції», яка узгоджується з принципами сучасної гуманістичної та компетентнісно орієнтованої моделі навчання.
ФОРМУВАННЯ МОВНО-КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ЯК КЛЮЧОВОГО КОМПОНЕНТА SOFT SKILLS МАЙБУТНІХ ФАХІВЦІВ
У статті розглянуто роль soft skills у підготовці майбутніх фахівців з особливим акцентом на розвиток мовно-комунікативної компетентності в освітньому процесі. Мета дослідження – виявити педагогічні умови та ефективні методи формування комунікативних навичок у здобувачів освіти, а також визначити місце м’яких навичок у структурі професійної компетентності сучасного фахівця. Методологія дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, що поєднує загальнонаукові, педагогічні, психологічні та лінгвістичні засади. Здійснено системний огляд підходів до розуміння поняття «мовно-комунікативна компетентність» і виокремлено її структурні компоненти: індивідуально-особистісний, мотиваційно-вольовий, соціально-психологічний, індивідуально-комунікативний та практично-діяльнісний. Наукова новизна дослідження полягає в трактуванні мовно-комунікативної компетентності не лише як володіння мовною системою, а як інтегральної здатності свідомо та творчо застосовувати мовні ресурси в різних видах професійної діяльності. Обґрунтовано, що комунікативна компетентність є ключовим чинником реалізації інших soft skills – критичного мислення, емоційного інтелекту, креативності, навичок співпраці та управління часом. Уперше систематизовано підходи до інтеграції розвитку soft skills у вітчизняний освітній процес з урахуванням викликів дистанційного та змішаного навчання. У висновках зазначено, що розвиток soft skills, зокрема мовно-комунікативної компетентності, має здійснюватися комплексно й послідовно на всіх етапах професійної підготовки. Ефективна педагогічна модель повинна містити поєднання традиційних і цифрових методів навчання, інтерактивних практик, командних проєктів та рефлексивних технологій. Такий підхід дає змогу не лише сформувати високий рівень комунікативної культури студентів, а й підвищити їх конкурентоспроможність на сучасному ринку праці.
РОЛЬ ШКІЛЬНОЇ ГЕОГРАФІЇ У ФОРМУВАННІ ВІЙСЬКОВО-ПРОСТОРОВОГО МИСЛЕННЯ УЧНІВ
У статті обґрунтовано роль шкільної географії як ключового інструмента формування військово-просторового мислення учнів в умовах сучасних геополітичних викликів, спричинених тривалою агресією російської федерації проти України. Акцентовано, що географія, на відміну від інших навчальних дисциплін, забезпечує цілісне розуміння просторової організації природних, економічних, соціальних і політичних процесів, що безпосередньо впливають на обороноздатність держави, стійкість суспільства та здатність громадян орієнтуватися в кризових ситуаціях. Запропоновано трирівневу модель інтеграції військово-географічного складника в зміст географічної освіти: базовий (8 клас), прикладний (9 клас) та стратегічно-аналітичний (10–12 класи). Окрему увагу приділено розвитку просторової грамотності, умінню працювати з топографічними картами, цифровими геоінформаційними ресурсами (далі – ГІС), аналізувати логістичні мережі, природні бар’єри, демографічні тенденції та ризики. Узагальнено міжнародний досвід Польщі, Ізраїлю, Фінляндії та Грузії, де військово-географічна підготовка є складником громадянської або безпекової освіти. Проаналізовано ключові виклики для України: кадрові та методичні обмеження, інформаційну безпеку, необхідність стандартизації змісту й удосконалення матеріально-технічної бази. Сформульовано рекомендації для МОН України, регіональних органів управління освітою та педагогів щодо впровадження оновленої географічної підготовки. Доведено, що посилення військово-просторового складника в шкільній географії є стратегічним чинником підвищення національної стійкості та формування покоління громадян, здатних діяти відповідально й аналізувати просторові процеси в умовах невизначеності.
ГРУПОВА ПСИХОТЕРАПІЯ ЗА МЕТОДОМ СИМВОЛДРАМИ ЯК ЗАСІБ ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ МАЙБУТНІХ ПСИХОЛОГІВ
У статті представлено теоретичні та практичні аспекти дослідження групової психотерапії за методом символдрами як засобу формування професійної ідентичності майбутніх психологів. Розкрито поняття «професійна ідентичність», що становить собою інтегративну багаторівневу динамічну структуру, що об’єднує особистісні та соціальні аспекти і є результатом професійного самовизначення, ставлення особистості до себе як до професіонала й до обраної професії. Проаналізовано, що групова психотерапія за методом символдрами спирається на основи глибинної психології, центральною методикою якої є особлива форма уявлення образів – імагінація і її символічне значення, що забезпечує створення умов для внутрішньої трансформації учасників групи. Визначено, що групова психотерапія за методом символдрами дає змогу ефективно розвивати ключові компетенції майбутніх психологів, особливо з використанням основних методів: мотивів і проєктивних малюнків до них у поєднанні з активними методами соціально-психологічного навчання, що сприяє формуванню професійної ідентичності та розвитку самооцінки учасників. Обґрунтовано, що групова робота одночасно стимулює підготовку до професійної взаємодії і вдосконалює особистісні та професійні характеристики, що необхідні для ефективної практичної діяльності. Відмічаємо, що психотерапевтична робота з майбутніми психологами у формуванні продуктивної професійної ідентичності реалізовувалася основними її компонентами: мотиваційно-ціннісним, когнітивно-рефлексивним, проєктно-поведінковим, емоційно-вольовим, діяльнісно-практичним на когнітивному, афективно-оцінному та поведінковому рівнях. Проаналізовано, що внаслідок групової роботи майбутні психологи переосмислили свій статус у професійному становленні, перейшовши до усвідомленої та самостійної позиції вибору професійного шляху.
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНИЙ АНАЛІЗ ВИБОРУ ОБ’ЄКТА ДОСЛІДЖЕННЯ В ГЕОГРАФІЧНІЙ НАУЦІ
У статті здійснено теоретико-методологічний аналіз вибору об’єкта дослідження в географічній науці. Історія виокремлення об’єкта географічної науки є складною, з огляду на предметну сферу географії. Аналіз історико-географічних вивчень засвідчує, що загальним об’єктом географічних наук пропонували вважати «геопростір», «природно-суспільне середовище», «природне середовище, змінене людиною», «географічне середовище», «геоверсум», «географічний універсам», «географічну оболонку», «ландшафтну оболонку». Проаналізовано об’єкт дослідження географічної науки за різними авторами. Учені С. Мороз, В. Онопрієнко та С. Бортник підкреслюють, що загальним об’єктом дослідження для географічної науки доцільно вважати географічне середовище. Думку про те, що «географічне середовище» слід розглядати як основний об’єкт дослідження, можна знайти й у більш ранніх працях учених-географів. Низка вчених не визнає географічне середовище об’єктом вивчення географії. О. Топчієв у своєму навчальному посібнику «Суспільно-географічні дослідження: методологія, методи, методики» (2005 р.) зазначає, що географія охоплює вивчення явищ різного масштабу – від мікросередовища до географічної оболонки планети Земля. Доходимо висновку, що загальний об’єкт географічної науки інтерпретується неоднозначно, що виражається у використанні різних термінологічних варіантів. Для його визначення застосовують різноманітні підходи. Найбільш поширеним підходом у географічній науці є геосферний. У сучасній науці географія не має окремого універсального терміна, який би однозначно визначав земну оболонку як єдиний об’єкт із сукупністю всіх її геосфер. Традиційно для географії використовують термін «географічна оболонка». О. Топчієв, Д. Мальчикова у своїй праці «Методологічні засади географії» (2019 р.) пишуть, що поняття «ландшафтна оболонка Землі» становить теоретико-методологічну основу географічної науки. Так, уведення нового поняття – ландшафтна оболонка Землі – зумовлює певні методологічні трансформації предметної сфери географії. Теоретико-методологічний аналіз відіграє важливу роль у виборі об’єкта дослідження в географічній науці, оскільки саме завдяки йому досягається наукова обґрунтованість, послідовність й ефективність усього процесу дослідження.
АНАЛІЗ РЕЗУЛЬТАТІВ НАЦІОНАЛЬНОГО МУЛЬТИПРЕДМЕТНОГО ТЕСТУ З ВИКОРИСТАННЯМ ІНСТРУМЕНТІВ СТАТИСТИЧНОГО МОДЕЛЮВАННЯ В RSTUDIO
У статті представлено результати емпіричного дослідження особливостей успішності учасників Національного мультипредметного тесту (далі – НМТ) із застосуванням інструментарію програмного середовища RStudio. Основною метою роботи є виявлення статистичних закономірностей у розподілі тестових балів з урахуванням демографічних та регіональних характеристик випускників, а також визначення можливих залежностей між віком, статтю та рівнем їхніх навчальних досягнень. Для опрацювання та аналізу даних використано сучасні бібліотеки мови R, зокрема dplyr, ggplot2, corrplot та caret, що забезпечило можливість проведення комплексного дослідження: від очищення й структурування даних до побудови описової статистики, візуалізації розподілів та застосування методів кластеризації для виокремлення типових профілів учасників. У процесі дослідження сформовано вибіркові групи за регіональними показниками, віковими інтервалами та статтю, а також визначено середні та граничні показники результатів у предметних блоках НМТ. Проведений аналіз дав змогу не лише окреслити загальні тенденції успішності, а й виявити особливості, характерні для окремих категорій респондентів. Побудовані візуалізації та статистичні моделі дали змогу не лише окреслити загальні тенденції успішності випускників, а й виокремити типові профілі учасників із подібними характеристиками. Отримані результати мають як наукову, так і практичну цінність та можуть бути використані для подальшого моніторингу якості освіти, оптимізації процесу підготовки учнів до зовнішніх оцінювань, формування більш адресних освітніх стратегій та вдосконалення підходів до оцінювання навчальних досягнень. Крім того, результати дослідження становлять інтерес для освітніх аналітиків, педагогів та розробників освітньої політики, оскільки дають змогу враховувати регіональні, соціально-демографічні та когнітивні особливості учнівської молоді при плануванні освітніх реформ.