Вісник Міжнародного економіко-гуманітарного університету імені Академіка Степана Дем'янчука. Серія: Педагогіка та психологія
ІНДИВІДУАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНІ ЧИННИКИ ФОРМУВАННЯ ЛІДЕРСЬКОГО ПОТЕНЦІАЛУ ТА ПРОФЕСІЙНОГО ВИГОРАННЯ ПРАЦІВНИКІВ АВТОМОБІЛЬНОЇ СФЕРИ
У статті наведено результати теоретичного та емпіричного дослідження індивідуально-психологічних чинників формування лідерського потенціалу та професійного вигорання працівників автомобільної сфери. Лідерський потенціал працівників автомобільної сфери розглядається як інтегроване утворення особистості, що забезпечує ефективність професійної діяльності, взаємодію в колективі та здатність до організації спільної роботи. У дослідженні проаналізовано особливості ціннісно-мотиваційної сфери персоналу та їхній взаємозв’язок з рівнем сформованості лідерського потенціалу. Встановлено позитивний взаємозв’язок між мотивацією до досягнення успіху та лідерським потенціалом (у вигляді сформованих лідерських здібностей) за одночасного негативного статистично значущого зв’язку між мотивацією уникнення невдач та рівнем лідерських здібностей. Виявлено позитивний сильний зв’язок між рівнем сформованості термінальних цінностей та розвитком лідерських здібностей, водночас між інструментальними цінностями та рівнем лідерських здібностей зв’язку не виявлено. Професійне вигорання трактують як складний багатофакторний процес, який охоплює емоційне виснаження, відчуження від інших людей та зниження відчуття власної ефективності. Проаналізовано роль особистісної тривожності та локусу контролю як ключових індивідуально-психологічних детермінант вигорання. Встановлено позитивний статистично значущий зв’язок між особистісною тривожністю та емоційним виснаженням і деперсоналізацією, що свідчить про підвищення емоційної вразливості у професійній діяльності. Виявлено, що екстернальний локус контролю пов’язаний із зростанням проявів вигорання, тоді як інтернальність виконує функцію психологічного ресурсу, сприяє саморегуляції, підвищує стресостійкість і знижує ризик розвитку професійного вигорання. Здобуті дані можуть слугувати корисним інструментом для психологів, HR-спеціалістів та керівників компаній автомобільної галузі для розвитку лідерських здібностей співробітників та запобігання професійному вигоранню.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
САМОПРОЄКТУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОГО ІМІДЖУ МАЙБУТНЬОГО ВИХОВАТЕЛЯ ЗАКЛАДУ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ
У статті автором розкрито питання формування професійного іміджу майбутнього вихователя закладу дошкільної освіти в процесі підготовки у закладі вищої освіти. Доведено, що професійний імідж педагога впливає на його професійне становлення і є важливим фактором успішної кар’єри. Виявлено, що професійний імідж вихователя закладу дошкільної освіти складається з візуальної, поведінкової, вербальної, особистісна, соціально-психологічної, кінетичної складових. Однією з актуальних проблем організації освітнього процесі у вищій школі стає забезпечення процесу самопроєктування професійного іміджу вихователя як затвердження унікальності суб›єкта та презентації, яка забезпечує професійний саморозвиток особистості та ідентифікацію, а також визначає становлення культури діяльності педагога. Процес самопроєктування охарактеризовано як соціально, особистісно та професійно обумовлену проєктну діяльність майбутніх фахівців дошкільної освіти, спрямовану на ефективне здійснення професійної діяльності, оволодіння технологіями проєктування та вирішення професійних завдань в процесі реалізації стратегій професійного саморозвитку. Визначено особливості самопроєктування як засобу формування професійного іміджу педагога. Запропоновано зміст процесу формування професійного іміджу студентів в процесі самопроєктування систематизувати за модульним принципом. Доведено, що особлива роль у процесі самопроєктування професійного іміджу майбутнього вихователя закладу дошкільної освіти належить рефлексії, завдяки якій викладач отримує інформацію про особистісні особливості, що відбуваються у свідомості студента, тобто процес саморефлексії. Систематизовано педагогічний інструментарій який використовується у процесі самопроєктуання професійного іміджу майбутнього вихователя. Вихователь є ключовою фігурою у забезпеченні якісної системи дошкільної освіти. У стрімко мінливому освітньому середовищі головною професійною якістю, педагога, яку він повинен постійно демонструвати власним вихованцям стає вміння постійно вчитися і вдосконалюватися.
ОСОБИСТІСНА КУЛЬТУРА МАЙБУТНЬОГО ЮРИСТА: РЕАЛІЗАЦІЯ ФОРМУВАЛЬНОГО ЕТАПУ ПЕДАГОГІЧНОГО ЕКСПЕРИМЕНТУ
У статті обґрунтовано та детально описано результати реалізації формувального етапу педагогічного експерименту, спрямованого на формування особистісної культури майбутніх юристів. В основу експериментальної роботи покладено перевірку ефективності трьох взаємопов’язаних педагогічних умов, що впроваджувалися поетапно. На мотиваційному етапі увагу зосереджено на інтеграції акмеологічного змісту у професійну підготовку. Провідними інструментами виступили методи біографічного моделювання (на прикладі незламності постатей українського шістдесятництва) та розробка індивідуальних акмеограм. Це дозволило студентам трансформувати зовнішні вимоги професії у внутрішні стратегії саморозвитку, сприймаючи майбутню діяльність не лише як ремесло, а як шлях до професійної вершини («акме»). Ціннісний етап був спрямований на формування етичних орієнтирів через аксіологізацію освітнього процесу. Використання методу вирішення складних етичних дилем, тренінгів ціннісної підтримки та аналізу кінокейсів (юридичних драм) сприяло катарсису та глибинному переосмисленню ролі юриста як захисника справедливості. Особливого значення надано рефлексивним технікам, зокрема методу «продовження запитання», що допомагає розрізняти зовнішні атрибути успіху та справжню професійну місію. На комунікаційному етапі реалізовано умову залучення майбутніх правників до правопросвітницької діяльності на базі юридичних клінік. Автор описує поєднання традиційних методів інтерв’ювання та консультування клієнтів із інноваційними імерсивними технологіями. Впровадження VR-симуляцій та віртуальних залів судових засідань дозволило створити безпечний простір для відпрацювання психологічно складних комунікативних ситуацій, підвищуючи рівень гуманістичної взаємодії майбутніх фахівців. Доведено, що системна реалізація визначених умов забезпечує формування цілісної особистісної культури юриста. Це проявляється у здатності фахівця чинити опір професійній деформації, корупційним спокусам та конформізму, зберігаючи людську гідність і вірність принципам верховенства права навіть у критичних обставинах.
ІННОВАЦІЙНО-ПРОЄКТНА ДІЯЛЬНІСТЬ У СИСТЕМІ СУЧАСНОЇ ОСВІТИ
Інноваційно-проєктна діяльність у сучасній освіті є головним механізмом комплексного оновлення освітнього процесу, що охоплює зміст навчання, педагогічні технології та організаційні моделі функціонування закладів освіти. Вона інтегрує теоретичне обґрунтування, практичне впровадження та оцінку результатів, що забезпечує підвищення якості освітніх послуг та їх відповідність сучасним соціально-економічним і професійним вимогам. Основою цієї діяльності є системне проєктування освітніх програм, технологій і навчальних середовищ, що включає окреслення проблем, визначення цілей, структуризацію етапів реалізації, ресурсне планування та контроль досягнутих результатів. У межах педагогічної інноватики досліджується формування новацій, їхнє освоєння та практична реалізація. Інноваційний процес передбачає ініціювання ідеї, її проєктування, впровадження, поширення та інституалізацію у практиці закладів освіти. Педагогічне проєктування розглядається як науково обґрунтований процес конструювання освітніх моделей, спрямований на оптимізацію змісту, технологій і результатів навчання. Розробка та експертна оцінка педагогічних технологій здійснюється за критеріями новизни, результативності та міждисциплінарності, що гарантує наукову обґрунтованість, структурну узгодженість та відтворюваність ефекту. Інноваційні проєкти сприяють модернізації навчальних технологій, обладнання, методичного забезпечення та цифрових освітніх середовищ, інтеграції освіти з наукою та виробництвом, розвитку компетентностей, актуальних для сучасного професійного середовища. Проєктна технологія стимулює навчальну мотивацію, формує командні навички, відповідальність і критичне мислення. У умовах обмеженого фінансування модернізаційні інновації забезпечують ефективне використання ресурсів, тоді як трансформаційні ініціативи – стратегічні зміни в освітньому процесі.
АКАДЕМІЧНЕ ПИСЬМО ЯК ЗАСІБ РОЗВИТКУ КРИТИЧНОГО МИСЛЕННЯ СТУДЕНТІВ
У сучасній системі вищої освіти розвиток критичного мислення студентів є однією з ключових цілей навчального процесу. Критичне мислення сприяє формуванню здатності аналізувати інформацію, оцінювати аргументи та приймати обґрунтовані рішення, що є необхідними навичками для професійної діяльності та соціальної взаємодії в умовах інформаційного суспільства. Одним з ефективних засобів розвитку цих компетенцій виступає академічне письмо, яке передбачає систематичну роботу з текстом, логічне структурування думок та аргументацію позицій. Академічне письмо не лише формує навички формулювання ідей, але й стимулює аналітичне та рефлексивне мислення студентів. Процес створення наукового тексту вимагає від студентів критичного підходу до джерел інформації, оцінювання достовірності даних та здатності вибудовувати власні аргументи на основі доказів. Таким чином, навчання академічного письма не обмежується опануванням техніки написання, а виступає інтегративним інструментом розвитку мисленнєвих і комунікативних компетенцій, що є фундаментальними для академічної та професійної успішності. Отже, дослідження взаємозв’язку між академічним письмом і розвитком критичного мислення студентів набуває особливої актуальності, оскільки дає змогу виявити ефективні методики навчання та створити умови для всебічного розвитку інтелектуального потенціалу молоді.
ОСОБЛИВОСТІ ІНШОМОВНОЇ ОСВІТИ У СИСТЕМІ ФАХОВОЇ ПІДГОТОВКИ ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ МЕДИЧНОЇ ОСВІТИ В КОНТЕКСТІ МІЖНАРОДНОЇ СПІВПРАЦІ
У статті розглянуто теоретичні та практичні аспекти формування професійної іншомовної компетентності майбутніх медичних фахівців у закладах вищої освіти в умовах міжнародної взаємодії. Обґрунтовано актуальність іншомовної професійної підготовки у сучасному глобалізованому професійному середовищі, підкреслено її роль у забезпеченні ефективної комунікації з міжнародними колегами, участі у науково-дослідних проєктах, стажуваннях та конференціях. Проаналізовано структуру іншомовної компетентності, що включає знання мови, культури країни-партнера, уміння долати комунікативні бар’єри, а також особистісні риси, які сприяють професійній взаємодії. Виділено методичні підходи до навчання іноземної мови у медичній сфері, зокрема використання кейс-методу, рольових ігор, проєктної діяльності, дискусій та дебатів, що моделюють реальні професійні ситуації. Розглянуто значення міжкультурної комунікації та адаптації мовних навичок до різних стилів спілкування у професійних контекстах. Обґрунтовано важливість застосування інформаційно-комунікаційних технологій для підвищення мотивації студентів і розвитку практичних мовних умінь. Висвітлено основні педагогічні умови, які сприяють формуванню іншомовної професійної компетентності: інтеграція навчального процесу з фаховою діяльністю, міждисциплінарний підхід, активне використання практичних вправ і мовних ситуацій, а також організація самостійної роботи студентів. Результати дослідження підтверджують, що системна іншомовна підготовка сприяє підвищенню професійної мобільності та конкурентоспроможності майбутніх медичних фахівців, розвитку їх комунікативних навичок і професіоналізму в умовах міжнародного співробітництва.
ЦИФРОВІ ТЕХНОЛОГІЇ У ПРОФЕСІЙНІЙ ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ГЕОГРАФІЇ І БІОЛОГІЇ
Стаття присвячена використанню цифрових технологій у професійній підготовці майбутніх учителів географії та біології. Встановлено, що однією з основних компетентностей вчителя є цифрова (інформаційно-цифрова) компетентність, що передбачає вміння використовувати та створювати цифрові ресурси і впроваджувати їх у своїй професійній діяльності. Мета статті полягає в теоретичному обґрунтуванні ролі цифрових технологій у професійній підготовці майбутніх учителів географії та біології і визначенні ефективних напрямів формування їхньої цифрової компетентності. У дослідженні розкрито зміст поняття «цифрові технології» та проаналізовано їх види. Визначено групи цифрових інструментів, які можна застосовувати в аудиторній та позааудиторній роботі здобувачів вищої освіти. Окреслено основні напрями інтеграції цифрових інструментів в освітній процес закладів вищої освіти, зокрема використання презентацій, опитувальників, ментальних карт, інтерактивних книг, геоінформаційних систем, віртуальних лабораторій, онлайн-визначників, інтерактивних платформ і мультимедійних ресурсів. Наведено конкретні приклади цифрових застосунків, які ефективні у професійній підготовці майбутніх учителів географії та біології У статті визначено особливості формування цифрової компетентності майбутніх учителів географії та біології під час вивчення фахових навчальних дисциплін у закладах вищої освіти. Проаналізовано сутність поняття «цифрова компетентність», визначено її структуру та схарактеризовано складники (технічний, інформаційно-аналітичний, комунікаційний, методичний, творчий, безпековий). Обґрунтовано значення цифрових інструментів для ефективної педагогічної діяльності в умовах цифровізації освіти. Розроблено завдання для вдосконалення цифрової компетентності під час методичної підготовки майбутніх учителів географії та біології. Визначено проблеми у формуванні цифрової компетентності майбутніх педагогів, а також запропоновано шляхи їх подолання.
ЧИТАЦЬКА ГРАМОТНІСТЬ ЯК МІЖДИСЦИПЛІНАРНЕ ПОНЯТТЯ
У статті проаналізовано сутність поняття «читацька грамотність» у міждисциплінарному контексті. З’ясовано еволюцію тлумачення грамотності – від традиційного розуміння як уміння читати й писати до комплексної характеристики особистості, що охоплює когнітивний, комунікативний, діяльнісний, ціннісний складники. Ураховано підходи міжнародного дослідження PISA, у якому читацьку грамотність визначено як здатність розуміти, аналізувати, інтерпретувати й оцінювати тексти для досягнення особистих і суспільно значущих цілей. Акцентовано, що в умовах цифровізації суспільства, інформаційних перевантажень та гібридних загроз відбувається переосмислення ролі читання: воно перестає бути тільки індивідуальною когнітивною діяльністю, постаючи формою колективної взаємодії, символічним простором конструювання смислів і цінностей. У цих умовах читацька грамотність корелюється зі здатністю особистості орієнтуватися в цифрових і гіпертекстових форматах, критично осмислювати інформаційні потоки, брати участь у суспільному діалозі. Схарактеризовано філософський, культурологічний, соціологічний, психологічний, мовознавчий і лінгводидактичний підходи до розуміння й осмислення феномена читацької грамотності. Наголошено, що в герменевтичній традиції читання розглядають як процес, у якому смисл не просто відтворюють, а створюють разом автор і читач в акті інтерпретації.Обґрунтовано, що читання є не тільки рецептивним видом мовленнєвої діяльності, а й складною когнітивно-творчою діяльністю, пов’язаною зі смислотворенням, діалогом автора й читача, інтерпретацією, рефлексією. Особливу увагу приділено проблемі формування читацької грамотності іноземних студентів у закладах вищої освіти України. Доведено, що ефективна організація навчання читання українською мовою має спиратися на комплексний підхід, що інтегрує психологічні механізми розуміння тексту, лінгвістичний аналіз його структури й комунікативно-культурний контекст.
ДОСЛІДЖЕННЯ ПОЧУТТЯ ГУМОРУ В ОСІБ З РІЗНИМ РІВНЕМ РЕФЛЕКСИВНОСТІ
У статті представлено результати теоретико-емпіричного дослідження особливостей почуття гумору в осіб з різним рівнем рефлексивності. Актуальність проблеми зумовлена зростанням ролі внутрішніх особистісних ресурсів, що забезпечують психологічну стійкість, емоційну саморегуляцію та конструктивну міжособистісну взаємодію в умовах підвищеного соціального та інформаційного навантаження. Рефлексивність розглядається як системна й багатовимірна характеристика особистості, пов’язана з метапізнанням, самосвідомістю та здатністю до осмислення власного досвіду. Почуття гумору інтерпретується як інтегративний психологічний конструкт, що поєднує когнітивні, емоційні та комунікативні компоненти й виконує адаптивну та стресозахисну функції. Теоретичну основу дослідження становлять положення про рефлексивність як особистісну властивість та концепція стилів гумору Рода Мартіна, у межах якої виокремлено афіліативний, самопідтримувальний, агресивний і самопринизливий стилі. Емпіричне дослідження проведено на вибірці з 30 осіб віком 20–28 років. Встановлено, що більшість респондентів характеризується середнім рівнем рефлексивності та помірною вираженістю конструктивних стилів гумору. Виявлено тенденцію до зміни спрямованості гумору залежно від рівня рефлексивності: зі зростанням рефлексивності зменшується частка агресивного та самопринизливого стилів і підвищується представленість самопідтримувального та афіліативного гумору. Особи з низьким рівнем рефлексивності частіше використовують агресивний стиль як форму зовнішньо спрямованої взаємодії, тоді як високий рівень рефлексивності пов’язаний з використанням гумору як внутрішнього ресурсу саморегуляції та збереження емоційної рівноваги. Отримані результати поглиблюють розуміння психологічних чинників вибору стилю гумору та окреслюють перспективи подальших досліджень взаємозв’язку рефлексивності й адаптивних особистісних стратегій.
ВІД АУДІЮВАННЯ ДО ГРАМАТИЧНОЇ МАЙСТЕРНОСТІ: ПОТЕНЦІАЛ ПОДКАСТІВ ДЛЯ СТУДЕНТІВ НЕФІЛОЛОГІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
У статті досліджується методичний потенціал подкастів для розвитку граматичної компетентності студентів нефілологічних спеціальностей у контексті вивчення англійської мови. Актуальність дослідження визначається потребою розробки ефективних методів інтеграції цифрових освітніх ресурсів у процес навчання граматики, а також недостатнім висвітленням у науковій літературі потенціалу подкастів як засобу навчання англійської граматики. Мета дослідження полягає в обґрунтуванні методичного потенціалу подкастів для розвитку граматичної компетентності та розробці практичних рекомендацій щодо їх інтеграції в процес вивчення англійської мови. У дослідженні використано контент-аналіз, порівняльний аналіз, методи класифікації та критеріальний аналіз платформ. Емпіричну базу становили 12 подкастів, зокрема 7 навчальних та 5 автентичних. Дослідження виявляє специфічні труднощі в засвоєнні граматики студентами нефілологічних спеціальностей: відсутність зв’язку між граматичними правилами та їх застосуванням у реальному житті, обмежена кількість аудиторних годин, низька мотивація до виконання традиційних вправ та недостатній контакт з автентичним англомовним середовищем. Встановлено ключові дидактичні переваги подкастів: контекстуалізація граматичних структур, багаторазове сприйняття конструкцій у різних контекстах, розвиток навичок активного аудіювання, гнучкість автономного навчання та підвищення мотивації через професійно релевантний контент. Розроблено класифікацію подкастів для навчання граматики на основі дидактичної мети, формату та рівня складності. Комплексні методичні рекомендації включають принципи відбору подкастів, п’ятиетапну модель роботи, систему рецептивних, продуктивних та аналітичних завдань, а також рекомендації щодо організації самостійної, аудиторної та змішаної форм навчання. Практична значущість полягає в можливості безпосереднього впровадження розробленої методики у закладах вищої освіти нефілологічного профілю як компонента самостійної роботи студентів або аудиторних занять.
ПОРІВНЯЛЬНИЙ АНАЛІЗ AGILE-ФРЕЙМВОРКІВ У ПІДГОТОВЦІ МАЙБУТНІХ ІТ-ФАХІВЦІВ
У статті здійснено огляд і порівняльний аналіз Agile-фреймворків та споріднених підходів, придатних для підготовки майбутніх ІТ-фахівців, задля обґрунтування їхніх дидактичних можливостей у проєктуванні навчальних дисциплін. Актуальність дослідження зумовлена зростанням потреби у випускниках, здатних працювати в умовах невизначеності вимог, коротких циклів постачання та командної взаємодії, що актуалізує пошук моделей організації проєктного навчання. Теоретико-методологічну основу становлять аналіз і узагальнення наукових джерел, порівняльний аналіз та систематизація, що дало змогу виокремити критерії зіставлення фреймворків у навчальному контексті та описати їхні дидактичні профілі. Запропоновано критеріальну рамку порівняння, яка включає логіку організації навчальної діяльності (ітеративну, потокову, масштабовану), рівень формалізації ролей і взаємодії, інструменти планування та візуалізації прогресу, механізми зворотного зв’язку й рефлексії, узгодженість із моделлю оцінювання (продукт/процес/внесок) та типові умови застосовності (формат навчання, тривалість модуля, складність проєкту, ступінь автономності студентів). Показано, що в освітній практиці найчастіше описані Scrum, eduScrum, Kanban і Scrumban як базові організаційні рамки для командної навчально-проєктної діяльності; водночас XP і Lean доцільно розглядати як підсилювальні інженерні чи процесні практики, а фреймворки масштабування LeSS, Nexus, SAFe – як ресурс для багатокомандних навчальних проєктів і моделювання координації залежностей. Зазначено нерівномірність освітнього відображення окремих фреймворків (Crystal, FDD, DSDM, AUP, DAD) та окреслено доцільність їх використання переважно як джерела окремих практик або орієнтирів процесної організації, а також як індикатора прогалин у сучасних емпіричних дослідженнях. Зроблено висновок, що оптимальною стратегією для ІТ-освіти є не буквальне відтворення фреймворків, а методично узгоджена конфігурація Agile-практик відповідно до цілей дисципліни, формату навчання та очікуваних результатів, із забезпеченням прозорого оцінювання, регулярної рефлексії та стійких механізмів зворотного зв’язку.
ПСИХОЛОГІЧНЕ БЛАГОПОЛУЧЧЯ ОСОБИСТОСТІ ЯК ЧИННИК ЇЇ ЖИТТЄСТІЙКОСТІ В УМОВАХ СОЦІАЛЬНОЇ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ
Психологічне благополуччя визначає задоволення життям окремої людини та населення, з точки зору розуміння індивідуального блага. Проте умови, які призвели до соціальної невизначеності, вимагають мобілізації внутрішніх ресурсів, зокрема життєстійкості. Тому метою роботи було визначення взаємозвʼязку між психологічним благополуччям та життєстійкістю, а також факторами, які їх визначають. У дослідженні використали бібліографічно-аналітичний метод з запитом «життєстійкість» та «психологічне благополуччя» за період 2016 – 2025 років. Дослідили силу кореляції між чинниками, які повʼязані з зазначеними поняттями. За допомогою індукційного та дедукційного методів систематезували результати. Визначили основні напрямки досліджень, що стосувались психологічного благополуччя останніх років. Результати вказували на зацікавленість наукової спільноти рівнем психологічного благополуччя серед учасників навчального процесу, які становили переважаючу групу досліджуваних. Цей факт був повʼязаний з високим ризиком академічного вигорання серед студентів та педагогів. Вагомим чинником, який спричиняв соціальну невизначеність у сучасному світі, була пандемія COVID-19. Натомість вітчизняні науковці вивчали найбільшою мірою вплив війни на психологічний стан населення. Результати досліджень вказували на те, що поняття життєстійкість та психологічне благополуччя були повʼязані кореляцією помірної сили, при чому їх вплив був двобічним. Натомість було доведено, що саморегуляція, розвиток уваги, позитивного ставлення, а також коректне застосування допоміжних технологій психологічної підтримки, має позитивний вплив на рівень стійкості та рівноваги.
МАЙСТЕРНІСТЬ ПЕДАГОГІЧНОГО СПІЛКУВАННЯ В УМОВАХ СУЧАСНОЇ ЦИФРОВІЗАЦІЇ ГЛОБАЛЬНОГО ОСВІТНЬОГО СЕРЕДОВИЩА
Стаття присвячена дослідженню майстерності педагогічного спілкування в умовах цифровізації глобального освітнього середовища. Автори аргументують, що сучасні цифрові технології радикально трансформують природу педагогічної взаємодії, спричиняючи редукцію невербальної складової частини, появу нових комунікаційних кодів та необхідність компенсації емоційного дефіциту. Актуальність теми зумовлена ризиками зниження мотивації здобувачів освіти, погіршення якості зворотного зв’язку, послаблення емоційного зв’язку та формування неефективних освітніх стосунків у разі недостатньої адаптації педагогів до цифрових форматів. На основі теоретичного аналізу українських та міжнародних джерел встановлено, що більшість досліджень фокусується на технічних аспектах цифрової компетентності, тоді як психологічні, етичні та глибоко комунікативні чинники залишаються недостатньо опрацьованими. Виявлено такі ключові прогалини: відсутність комплексних методик розвитку майстерності цифрового спілкування, дефіцит емпіричних оцінок впливу на мотивацію та результативність, обмежена інтеграція міжособистісної комунікації з технологічними стратегіями. У статті обґрунтовано, що комунікативна майстерність педагога в цифровому середовищі є інтегративною професійною якістю, яка базується на таких шести основних компетентностях: цифрова комунікативна грамотність, вербально-текстова та мультимодальна компетентність, цифрова емпатія, стратегічне використання зворотного зв’язку, етично-комунікативна компетентність та фасилітаційна комунікативна компетентність. Ці компоненти узгоджуються з європейськими рамками DigCompEdu та національними стандартами. Запропоновано комплекс таких рекомендацій щодо підвищення комунікаційної ефективності, що охоплює індивідуальний, методичний та організаційно-інституційний рівні: системне підвищення цифрової грамотності, оптимізація мультимодальної комунікації, розвиток цифрової емпатії, персоналізація зворотного зв’язку, посилення фасилітаційних навичок, дотримання цифрової етики та інституційна підтримка. Висновки підкреслюють, що майстерність педагогічного спілкування в умовах цифровізації є динамічним інтегративним феноменом, який вимагає не лише технічної адаптації, але й глибокої психолого-педагогічної та етичної перебудови професійної діяльності. Перспективи подальших досліджень пов’язані з емпіричною верифікацією запропонованих компетентностей та рекомендацій, розробленням інструментів оцінювання цифрової комунікативної майстерності та створенням спеціалізованих програм підготовки педагогів.
ПІДГОТОВКА ПЕДАГОГА ДО ВИХОВНОЇ РОБОТИ В УМОВАХ ЦИФРОВІЗАЦІЇ
У статті здійснено комплексний теоретико-методологічний аналіз процесу підготовки майбутніх педагогів до виховної діяльності в цифровому середовищі під час війни. Автором обґрунтовано трансформацію освітньої парадигми, де цифровізація постає стратегічним ресурсом забезпечення неперервності виховного впливу та збереження національної ідентичності майбутніх педагогів. Доведено, що еволюція освітнього простору вимагає переосмислення феномену стійкості як активної адаптації фахівця через використання інноваційних технологічних інструментів. У ході наукового пошуку концептуалізовано поняття «цифрової виховної стійкості» як нової професійної якості педагога, що інтегрує технологічні знання у структуру особистісних характеристик для зміцнення когнітивної стійкості молоді. Детально охарактеризовано структурні компоненти моделі підготовки фахівця (когнітивний, технологічний, особистісно-творчий та психологічний). Когнітивний компонент охоплює систему знань про специфіку цифрового спілкування під час війни, тоді як технологічний спрямований на опанування інструментарієм VR/AR та гейміфікації для реалізації патріотичного виховання. Особистісно-творчий компонент відображає здатність педагога бути творцем безпечного авторського контенту. Психологічний компонент забезпечує саморегуляцію та здатність транслювати спокій через цифрові канали зв’язку. Автором визначено практичні інструменти реалізації «педагогіки підтримки», серед яких особливе місце посідають віртуальні музеї, цифрова герменевтика та гейміфікація волонтерства, що виступають засобами протидії ворожим наративам. Доведено, що роль педагога трансформується у функцію наставника цифрової стійкості, який поєднує високу технологічну грамотність із глибокою емпатією. Розроблена модель сприяє підвищенню адаптивності педагогів до викликів воєнного стану та забезпечує неперервність трансляції культурних кодів в умовах територіальної розпорошеності суб’єктів навчання. Український досвід «цифрової педагогіки незламності» створює унікальний приклад для світової наукової спільноти.
ІЗОМОРФІЗМ ТА ПАРАЛЕЛЬНИЙ ПРОЦЕС ЯК ІНТРАСУБ’ЄКТИВНІ МЕХАНІЗМИ ВІДТВОРЕННЯ КЛІНІЧНОЇ ДИНАМІКИ В СУПЕРВІЗІЙНОМУ ПРОСТОРІ
У статті здійснено теоретичний аналіз ізоморфізму та паралельного процесу як інтрасуб’єктивних механізмів відтворення клінічної динаміки в супервізійному просторі. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю поглибленого осмислення процесів, що виникають у багаторівневій системі «пацієнт / клієнт – клінічний психолог / психотерапевт – супервізор», особливо в умовах роботи з клінічно складними випадками та коморбідною симптоматикою. Супервізія розглядається як простір, у якому несвідомі патерни взаємодії можуть трансформуватися та ставати предметом професійної рефлексії. Метою статті є концептуалізація феноменів ізоморфізму та паралельного процесу як механізмів привнесення емоційно-комунікативних і структурних характеристик терапевтичної взаємодії в супервізійну площину, а також визначення їхнього значення для підвищення ефективності психологічної допомоги. Методологічною основою дослідження є теоретичний аналіз психодинамічних концепцій, узагальнення клінічного досвіду та інтерпретація супервізійних спостережень. Обґрунтовано, що ізоморфізм постає принципом структурної подібності процесів на різних рівнях професійної взаємодії, тоді як паралельний процес відображає несвідоме відтворення динаміки стосунку «клієнт / пацієнт – клінічній психолог / психотерапевт» у взаємодії «клінічний психолог / психотерапевт – супервізор». Усвідомлення цих механізмів створює умови для глибшого розуміння перенесення та контрперенесення, сприяє диференціації емоційних станів учасників взаємодії та підвищує рефлексивну компетентність фахівця. Дослідження ізоморфізму та паралельного процесу в супервізійному просторі є важливим ресурсом професійного розвитку клінічного психолога, забезпечує моніторинг якості психологічної допомоги та сприяє оптимізації супервізійного процесу в клінічній практиці.
ТЕОРЕТИЧНІ ЗАСАДИ СИСТЕМИ ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ІТ-ФАХІВЦІВ В УМОВАХ СТАЛОГО РОЗВИТКУ
Статтю присвячено теоретичному обґрунтуванню системи формування професійної компетентності майбутніх ІТ-фахівців в умовах сталого розвитку. Метою є визначення методологічних засад розуміння системи як педагогічного феномену, уточнення принципів системного підходу у професійній підготовці та окреслення концептуальних основ інтеграції принципів сталого розвитку в освітній процес. Методологічну основу становлять системний і компетентнісний підходи; застосовано аналіз і узагальнення наукових джерел, порівняльно-зіставний та структурно-функціональний аналіз, а також системне моделювання. Дослідження реалізовано у чотирьох взаємопов’язаних напрямках, що охоплюють методологічний, принциповий, концептуальний і структурно-динамічний виміри функціонування системи. У результаті обґрунтовано цілісність, структурованість, ієрархічність і функціональність системи та показано, що інтегративні властивості професійної компетентності виникають у взаємодії компонентів освітнього процесу. Визначено принципи системної підготовки, які зменшують фрагментарність навчання і забезпечують узгодження теоретичної, практичної та ціннісно-смислової складових компетентності. Розкрито зміст екологічного, соціального, економічного та культурного вимірів інтеграції сталого розвитку в підготовку ІТ-фахівців, а також акцентовано потребу врахування довгострокових глобальних викликів у цілепокладанні та оцінюванні результатів. Теоретично описано взаємозв’язки між компонентами системи та закономірності її функціонування, зокрема цілеспрямованість, відповідність, адаптивність, оптимальність, розвиток і синергію. Показано, що запропонована система відрізняється від традиційної моделі інтеграцією принципів сталого розвитку в усі компоненти підготовки та орієнтацією на формування соціально відповідальних фахівців. Отримані результати формують теоретичне підґрунтя для подальшої деталізації компонентів системи, розроблення показників результативності та методичних рекомендацій щодо впровадження у закладах вищої освіти.
КРИТЕРІЇ, ПОКАЗНИКИ ТА РІВНІ ІНТЕРНАЦІОНАЛІЗАЦІЇ ЗМІСТУ НАВЧАННЯ ІНОЗЕМНОЇ МОВИ В ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті розкрито питання інтернаціоналізації змісту навчання іноземної мови в закладах вищої освіти як одного з пріоритетних напрямів модернізації сучасної освітньої системи. На основі аналізу наукових джерел уточнено сутність поняття «інтернаціоналізація змісту навчання іноземної мови» в контексті вищої освіти. Актуальність дослідження зумовлено необхідністю забезпечення якості іншомовної підготовки здобувачів вищої освіти в умовах глобалізації, інтеграції до Європейського простору вищої освіти й зростання вимог до міжкультурної мобільності фахівців. Обґрунтовано критерії інтернаціоналізації змісту навчання іноземної мови, визначено показники та охарактеризовано рівні їх сформованості. Описано нормативно-стратегічний критерій оцінювання рівня інтернаціоналізації освітнього процесу та лінгвістичної готовності здобувачів вищої освіти до міжкультурної професійної комунікації, що відображає ступінь відповідності змісту навчання іноземної мови міжнародним, національним та інституційним стратегіям інтернаціоналізації вищої освіти, а також його спрямованість на формування конкурентоспроможного фахівця у глобальному професійному середовищі. Доведено доречність інтеграції міжнародного, міжкультурного та професійного компонентів у зміст навчання іноземної мови відповідно до оцінювання інтернаціоналізації за змістово-інтегративним критерієм. Охарактеризовано доцільність та ефективність методів, форм, технологій навчання іноземної мови в умовах інтернаціоналізації за методико-технологічним критерієм. Конкретизовано мотиваційно-ціннісний критерій, який дає змогу сформувати уявлення про ставлення здобувачів вищої освіти до інтернаціоналізованого навчання іноземної мови як ресурсу професійного зростання. Встановлено компетентнісно-результативний критерій, який свідчить про ефективність формування професійно значущих іншомовних і міжкультурних компетентностей здобувачів освіти. Запропонована система дає змогу здійснювати комплексну педагогічну діагностику стану й динаміки інтернаціоналізації змісту іншомовної підготовки. Практичне значення дослідження полягає у використанні розроблених критеріїв, показників та рівнів у процесі проєктування й оновлення навчальних програм, удосконалення методики навчання іноземних мов у дослідженнях, спрямованих на підвищення якості освіти.
ФОРМУВАННЯ ЧИТАЦЬКОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПОЧАТКОВОЇ ШКОЛИ В ПРОЦЕСІ ВИВЧЕННЯ КУРСУ «ДИТЯЧА ЛІТЕРАТУРА»
У статті висвітлено проблему формування читацької компетентності майбутніх учителів початкової школи в процесі вивчення курсу «Дитяча література» в умовах реалізації компетентнісного підходу у вищій освіті. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю підготовки педагогів, здатних ефективно формувати читацьку компетентність учнів початкових класів як одну з ключових освітніх компетентностей. Метою статті є теоретичне обґрунтування сутності та структури читацької компетентності майбутнього вчителя, а також визначення педагогічних умов її формування у процесі професійної підготовки. Уточнено зміст поняття «читацька компетентність майбутнього вчителя початкової школи» як інтегративної професійно-особистісної характеристики, що поєднує мотиваційний, когнітивний, операційно-діяльнісний та рефлексивний компоненти. Обґрунтовано потенціал курсу «Дитяча література» щодо розвитку активної читацької діяльності здобувачів вищої освіти, їхніх умінь аналізувати й інтерпретувати художні тексти, добирати доцільні прийоми роботи з ними. Окреслено ефективні педагогічні умови формування читацької компетентності, зокрема впровадження інтерактивних методів навчання, проєктної діяльності, ігрових технологій, використання мультимедійних ресурсів і організацію рефлексивної діяльності студентів. Застосування комплексу теоретичних і емпіричних методів дослідження забезпечило обґрунтованість висновків. Результати проведеного дослідження дали змогу констатувати, що цілеспрямоване використання сучасних освітніх технологій у межах курсу «Дитяча література» сприяє формуванню читацької компетентності як важливої складової частини професійної готовності майбутнього вчителя початкової школи.
ПІДГОТОВКА МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ ПОЧАТКОВИХ КЛАСІВ ДО ФОРМУВАННЯ SOFT SKILLS МОЛОДШИХ ШКОЛЯРІВ
У статті розглядається проблема формування soft skills молодших школярів як ключової професійної компетентності майбутніх учителів початкових класів в умовах трансформації системи вищої освіти України та реалізації Концепції «Нова українська школа». Підкреслюється важливість інтегрованих курсів у розвитку особистості учнів початкових класів, зокрема через ознайомлення з різними культурами, традиціями і соціальними нормами. Зазначається, що освітні галузі державного стандарту початкової освіти включають різні види діяльності, які сприяють розвитку критичного мислення, творчості та соціальної взаємодії, що є ключовими для формування соціально компетентної особистості. Зроблено акцент на важливості ролі вчителя початкових класів у формуванні soft skills молодших школярів, оскільки його завдання полягає у створенні оптимальних умов безпечного освітнього середовища, що ґрунтуються на ідеях педагогіки партнерства і мають на меті всебічний розвиток громадянина України. Акцент робиться на тому, що вчителі відіграють роль фасилітаторів, а не просто передавачів знань, стимулюючи учнів до самостійної роботи і взаємодії. Доведено, що ефективність залучення майбутніх учителів початкових класів до різноманітних соціальних проєктів факультету і університету полягає в тому, що вони навчаються працювати разом, розвиваючи критичне мислення та творчий підхід до вирішення проблем, а також набувають досвіду взаємодії та партнерства, що є ключовими аспектами соціальної компетентності. Ці навички їм будуть потрібні в майбутньому для формування ключових компетентностей своїх учнів.
ОСОБЛИВОСТІ ПРОЯВУ ПРОКРАСТИНАЦІЇ У ПЕРІОД РАННЬОЇ ДОРОСЛОСТІ
У статті досліджено особливості прояву прокрастинації у зрілому віці як складного психологічного феномену, що охоплює когнітивні, емоційні та мотиваційні компоненти поведінки особистості. Визначено, що прокрастинація у дорослих відрізняється від аналогічних проявів у молодшому віці підвищеною відповідальністю за результати діяльності та більш усвідомленим переживанням наслідків відкладання виконання завдань. Показано, що ключовими факторами прокрастинаційної поведінки виступають емоційна напруга, тривожність, почуття провини та страх невдачі, які можуть тимчасово знижуватися через уникнення складних завдань. Розглянуто мотиваційні особливості прокрастинації, зокрема конфлікт між важливістю завдання та його суб’єктивною привабливістю. Встановлено, що у зрілому віці прокрастинація часто пов’язана з професійною діяльністю, високим рівнем соціальної відповідальності та необхідністю прийняття складних управлінських рішень. Проаналізовано когнітивні викривлення, які проявляються у недооцінюванні часових витрат, переоцінці власних можливостей та порушенні часової перспективи планування діяльності. Окремо наголошено на гендерних та соціально-рольових аспектах прокрастинаційної поведінки дорослих. Підкреслено, що прокрастинація є багатокомпонентним явищем, яке формується під впливом особистісних, професійних та соціальних чинників. Отримані результати можуть бути використані для розробки психологічних рекомендацій щодо профілактики та корекції прокрастинації у зрілому віці.
ЯКІСТЬ МЕДИЧНОЇ ДОКУМЕНТАЦІЇ ЯК ПОКАЗНИК ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ
У статті здійснено комплексний аналіз ролі та значення медичної документації в умовах реформування галузі охорони здоров’я та активної цифровізації медичних процесів. Розглянуто теоретичні та практичні аспекти ведення медичної документації, її функціональне призначення, класифікацію та основні форми − паперову й електронну. Особливу увагу приділено функціям медичної документації, зокрема клінічній, правовій, статистичній, управлінській та науковій, які забезпечують системний підхід до надання медичної допомоги та управління закладами охорони здоров’я. Проаналізовано значення стандартизації медичних записів, використання міжнародних класифікацій і уніфікованих форм як чинників підвищення якості медичної допомоги та міжпрофесійної комунікації. Висвітлено мовні та стилістичні особливості медичної документації, наголошено на важливості точності, логічності та однозначності формулювань у професійному медичному мовленні. Окремий акцент зроблено на питаннях нормативно-правового регулювання ведення медичної документації, етичних аспектах фіксації медичної інформації, а також забезпеченні конфіденційності та захисту персональних даних пацієнтів. Обґрунтовано роль медичної документації як інструменту доказової медицини, контролю якості та безпеки пацієнтів, безперервного професійного розвитку медичних працівників. Розглянуто перспективи розвитку медичної документації в умовах упровадження електронних медичних систем, інтеграції національних і міжнародних інформаційних ресурсів, використання цифрових технологій та автоматизованого аналізу даних. Зроблено висновок, що вдосконалення медичної документації є необхідною умовою підвищення якості медичної допомоги, ефективності управління системою охорони здоров’я та розвитку сучасної медичної науки.
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ РОЗВИТКУ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНИХ ЗДІБНОСТЕЙ ЗДОБУВАЧІВ ДОШКІЛЬНОЇ ОСВІТИ В ЗДО В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті здійснено аналіз психологічних і педагогічних аспектів розвитку інтелектуальних здібностей дітей дошкільного віку в закладах дошкільної освіти за умов воєнного стану. Мета статті - дослідити психологічно-педагогічні умови розвитку інтелектуальних здібностей дітей дошкільного віку в умовах закладу дошкільної освіти в умовах воєнного стану та окреслити роль соціального середовища, педагогічної діяльності та співпраці з батьками у формуванні пізнавальних процесів, мисленнєвих операцій і розумових дій здобувачів дошкільної освіти. Досліджено розвиток інтелектуальних здібностей дітей дошкільного віку та фактори, що на нього впливають. Пояснено, що слово «інтелект» означає процес розуміння та пізнання, здатність до навчання, мислення, вирішення проблем і адаптації до нових ситуацій. Інтелект розглядається як загальна розумова здатність, яка проявляється у поведінці дитини в різних умовах. Проаналізовано різні підходи до визначення інтелекту та інтелектуальних здібностей у науковій літературі. Інтелект включає логічне мислення, послідовні дії, систематизацію та узагальнення знань. Встановлено, що розвиток інтелекту залежить від спадковості, природних задатків та роботи мозку. Соціальні фактори, сімейне середовище та умови проживання впливають на формування пізнавальної активності дитини. Освітнє середовище ЗДО забезпечує систематичний вплив педагогічних методів і розвивальних технологій. Емоційний комфорт і відчуття безпеки сприяють концентрації уваги та розвитку мислення і пам’яті. Психолого-педагогічні умови включають безпеку, розвиток пам’яті, логіки та пізнавальних інтересів, організацію пізнавальних ігор та співпрацю з батьками. Безпечне освітнє середовище включає фізичну безпеку, інструктажі, протоколи та психологічну підтримку. Висновки засвідчують, що інтелект дитини формується через взаємодію природних задатків, педагогічної діяльності та власної активності. Активна участь дорослих у розвитку інтелекту забезпечує успішну підготовку дитини до навчання в школі.
МОДЕЛЬ ФОРМУВАННЯ ГОТОВНОСТІ МАЙБУТНІХ ЮРИСТІВ ДО ПРОФЕСІЙНОГО САМОРОЗВИТКУ ЗАСОБАМИ НЕФОРМАЛЬНОЇ ОСВІТИ
Зміст статті розкриває методологію проєктування структурно-функційної моделі формування готовності майбутнього юриста до професійного саморозвитку засобами неформальної освіти. Проєктована модель складається з чотирьох блоків: цільового, теоретико-методологічного, організаційно-методичного та діагностично-результативного. Аналіз нормативних документів правничої освіти, наукової педагогічної, юридичної літератури щодо моделювання процесу формування готовності майбутнього юриста до професійного саморозвитку засобами неформальної освіти дозволили визначити складники репрезентованої моделі: мету, завдання і соціальне замовлення, теоретико-методологічні засади, наукові підходи, дидактичні принципи, зміст, форми і методи, технології, організаційно-педагогічні умови, функції професійного саморозвитку, компоненти, критерії, рівні. В основі складної архітектури авторської моделі ми розглядаємо теоретико-методологічні засади міждисциплінарного, системного, особистісно орієнтованого, аксіологічного, компетентнісного, акмеологічного, діяльнісного, технологічного наукових підходів. Цілі, завдання і принципи реалізації цієї ієрархії зумовлені сучасними науковими вітчизняними і зарубіжними здобутками у галузі юридичної освіти, поширеною правничою практикою, розробленою авторською концепцією підготовки майбутнього юриста до професійного саморозвитку засобами неформальної освіти. Умови впровадження авторської моделі передбачають розроблення вибіркових курсів професійного спрямування: «Інформаційні системи і технології в правничій освіті», «Технології професійного саморозвитку особистості юриста», в яких інтегровано можливості застосування технологій неформальної освіти (тренінги, семінари, майстер-класи, вебінари та онлайн-курси неурядових організацій, приватних провайдерів, юридичні клініки, симуляції судових процесів, муткорти, судові дебати он-лайн магістратури, юридичне портфоліо). Етапи реалізації авторської моделі: орієнтаційно-мотиваційний, діяльнісний та оцінно-рефлексивний забезпечують логічну послідовність формування загальних і фахових компетентностей та гнучких навичок майбутніх юристів в закладах вищої освіти, усвідомлення потреби професійного саморозвитку засобами неформальної освіти, становлення індивідуального стилю майбутньої професійної діяльності, формування здатності оцінки і самооцінки набутого досвіду, залучення до самостійної та науково-дослідної роботи.
МЕТОДИЧНІ ЗАСАДИ ФОРМУВАННЯ СТОХАСТИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ СТУДЕНТІВ У ПРОЦЕСІ РОЗВ›ЯЗУВАННЯ ЗАДАЧ
У статті науково обґрунтовано методичні засади формування стохастичної компетентності студентів закладу вищої освіти у процесі розв’язування прикладних задач. Уточнено зміст поняття «стохастична компетентність» та визначено її роль у структурі підготовки сучасного фахівця. Для вирішення поставлених завдань використано комплекс загальнонаукових методів: систематизацію та аналіз наукових джерел для встановлення стану розроблення проблеми; синтез та порівняння – для оновлення змісту освітніх програм; узагальнення – для визначення очікуваних результатів навчання. З’ясовано, що саме формування стохастичної компетентностей відіграє важливу роль в освітньому процесі, оскільки сприяє розв’язанню завдання з формування у здобувачів освіти узагальнених поглядів на об’єктивний світ, а також місце людини в ньому, готовність до майбутнього життя. Доведено, що використання стохастичних задач є вагомим чинником розвитку таких якостей мислення, як гнучкість, критичність, глибина та адаптивність, що дає змогу майбутнім фахівцям ефективно діяти в умовах невизначеності. Висвітлено переваги використання типових задач із фізики та математики, а також запропоновано такі задачі, рівень складності яких відповідає когнітивним можливостям здобувачів вищої освіти, передбачають зрозумілість та поступовість у вивченні навчального матеріалу, та принципи науковості, системності та доступності. Експериментально перевірено технологію формування стохастичних уявлень, що базується на використанні активних методів та засобів навчання. З’ясовано, що внаслідок оптимального використання стохастичних задач підвищується рівень професійної готовності студентів до аналізу ризиків та прийняття обґрунтованих рішень.
СПЕЦИФІКА ПРОЦЕСУ ВИХОВАНННЯ ЗДОБУВАЧІВ БАЗОВОЇ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ В УМОВАХ КРИЗОВИХ СИТУАЦІЙ
Статтю присвячено осмисленню специфіки процесу виховання здобувачів базової середньої освіти в умовах тривалих кризових ситуацій, зумовлених воєнним станом, соціальною нестабільністю та невизначеністю суспільного розвитку. Актуальність дослідження визначається необхідністю переорієнтації традиційної моделі виховної роботи, зорієнтованої на стабільні умови, на системне проєктування виховного процесу як простору психологічної безпеки, ціннісної опори та соціальної адаптації підлітків. Метою статті є окреслення психологічної, ціннісно-смислової, соціально-комунікативної та організаційно-педагогічної специфіки процесу виховання здобувачів базової середньої освіти в умовах кризових викликів і визначення педагогічних умов забезпечення його ефективності. Узагальнення результатів емпіричного дослідження засвідчило підвищену емоційну вразливість підлітків, зростання тривожності, зміщення ціннісних орієнтацій у бік безпеки та родинної підтримки, а також посилення потреби у взаємодопомозі та колективній взаємодії. Виявлено недостатню системність інтеграції психосоціальної підтримки в практику виховної діяльності та обмежену суб’єктну включеність частини учнів. Наукова новизна полягає в комплексному обґрунтуванні специфіки виховного процесу в умовах кризових ситуацій як міждисциплінарного феномена та визначенні системи педагогічних умов його ефективної організації: проєктного підходу, створення безпечного освітнього середовища, підготовки педагогів до роботи в кризі та розширення партнерської взаємодії школи, сім’ї й громади.
ОСОБЛИВОСТІ ІНТЕРМЕДІАЛЬНОГО АНАЛІЗУ ХУДОЖНЬОГО ТВОРУ НА УРОКАХ ЗАРУБІЖНОЇ ЛІТЕРАТУРИ У ЗЗСО
У статті теоретично обґрунтовано специфіку застосування інтермедіального підходу в освітньому процесі та репрезентовано методику його реалізації на уроках літератури у закладах загальної середньої освіти. Авторка розглядає інтермедіальний аналіз як ефективний інструмент зіставлення літературного тексту та його екранізації (кінофільму чи анімаційної версії), що дозволяє учням глибше усвідомити особливості художнього образу, жанрової природи та засобів мистецької репрезентації. У роботі окреслено умови проведення компаративного аналізу на етапі узагальнення вивчення художнього твору. Акцентовано на необхідності попереднього перегляду екранізації всіма учнями для якісного зіставлення. Значну увагу приділено формуванню базових знань із кінематографічної термінології (сценарій, кадр, сцена, монтаж, ракурс, план, світло, музичний супровід тощо), що забезпечує усвідомлене порівняння літературних і кінематографічних засобів. У статті наведено приклади інтермедіального аналізу: зіставлення роману Діани Вінн Джонс «Мандрівний замок Хаула» та аніме Г. Міядзакі, повісті Джозефа Конрада «Серце пітьми» та фільму Ф. Кополли «Апокаліпсис сьогодні», а також інтерпретацій поезії у музичному мистецтві (твори Р. Бернса, Ф. Шіллера, Р. Кіплінга). Як приклад запропоновано інтермедіальний аналіз поезії Р. Кіплінга «Якщо…» та рок-балади Тараса В’єнца. Порівняння мистецьких творів здійснюється за універсальними аспектами: форма подачі, наратив, персонажі, хронотоп, емоційний вплив, символіка, сприйняття та уява читача/глядача. Акцентовано, що інтермедіальний аналіз сприяє розвитку критичного мислення, творчих здібностей, культурної компетентності та підвищує мотивацію до навчання здобувачів освіти, водночас вимагаючи від учителя міждисциплінарної підготовки.
ПРОФЕСІЙНА ІНШОМОВНА ПІДГОТОВКА ФАХІВЦІВ ЯК ВІДПОВІДЬ НА ВИКЛИКИ СУЧАСНОГО СВІТУ
У статті проведено всебічний аналіз професійної іншомовної підготовки фахівців у світлі глобалізаційних процесів, цифрової трансформації суспільства, інтернаціоналізації освіти та зростаючих вимог до міжкультурної комунікації. Підкреслено, що сучасний світ вирізняється високою мобільністю людських ресурсів, активною міжнародною взаємодією, швидкими змінами професійних знань і необхідністю інтеграції в глобальний освітній та економічний простір. В умовах таких змін професійна іншомовна підготовка набуває статусу стратегічного елемента у формуванні конкурентоспроможних фахівців, а не залишається другорядною частиною освітнього процесу. Розглянуто наукові підходи до визначення понять «іншомовна професійна компетентність», «комунікативна компетентність», «міжкультурна компетентність» і «професійно орієнтоване навчання іноземної мови». Виявлено ключові протиріччя між сучасними потребами ринку праці та традиційними моделями підготовки у закладах вищої освіти. У тексті пропонуються концептуальні основи модернізації іншомовної освіти, що базуються на компетентнісному, інтегративному, міждисциплінарному та цифровому підходах. Обґрунтовано важливість підготовки майбутніх фахівців до професійної комунікації в міжнародному середовищі, участі в міжнародних проєктах, академічній мобільності та професійній самореалізації в умовах глобальної конкуренції. Визначено пріоритетні напрямки розвитку іншомовної підготовки, такі як використання CLIL-технологій, цифрових платформ, автентичних професійних кейсів і симуляційних методик. Зроблено висновок, що професійна іншомовна підготовка є фундаментальним інструментом адаптації фахівців до викликів сучасного світу. Вона відіграє важливу роль у забезпеченні сталого розвитку освіти й суспільства загалом.
ТИПОЛОГІЯ ЦИФРОВИХ МИСТЕЦЬКИХ ПРОЄКТІВ ЯК ЕФЕКТИВНИХ ФОРМ ВІЙСЬКОВО-ПАТРІОТИЧНОГО ВИХОВАННЯ УЧНІВСЬКОЇ МОЛОДІ
У статті здійснено теоретико-методологічне обґрунтування типології цифрових мистецьких проєктів як ефективних форм військово-патріотичного виховання учнівської молоді в умовах воєнного стану та цифрової трансформації освіти. Цифровий мистецький проєкт визначено як інтегративну педагогічну модель, що поєднує мистецький зміст із цифровими технологіями та реалізується через структуровану діяльність, спрямовану на створення суспільно значущого цифрового продукту з чітко окресленою виховною метою. На основі аналізу сучасних українських мистецьких практик воєнного часу (цифровий плакат, ілюстрація, документальна фотографія, мультимедійні наративи) та наукових праць у галузі мистецької освіти, цифрової педагогіки й національно-патріотичного виховання та військово-патріотичного виховання обґрунтовано типологію цифрових мистецьких проєктів, що включає інтерпретаційно-аналітичні, творчо-продуктивні, меморіально-комеморативні та наративно-мультимедійні типи. Розкрито сутнісні характеристики, функції, організаційні форми та виховний потенціал типів таких прєктів. Доведено, що інтерпретаційно-аналітичні проєкти сприяють розвитку критичного мислення й аксіологічного аналізу; творчо-продуктивні – формуванню суб’єктності та активної громадянської позиції; меморіально-комеморативні – конструюванню історичної пам’яті й моральної рефлексії; наративно-мультимедійні – розвитку емпатії, медіаграмотності та усвідомлення власної ролі у суспільних процесах. Показано, що інтеграція мистецтва і цифрових технологій забезпечує одночасний комплексний вплив на когнітивну, емоційну та ціннісно-смислову сфери особистості, формування національної ідентичності, громадянської компетентності, історичної пам’яті та інформаційної стійкості. Наведено орієнтовні приклади різних типів цифрових мистецьких проєктів, можливих для реалізації з учнівською молоддю в умовах освітнього процесу у закладах загальної середньої освіти.
АНАЛІТИЧНЕ КОПІЮВАННЯ В СИСТЕМІ ПІДГОТОВКИ СТУДЕНТІВ МИСТЕЦЬКИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
У статті розглянуто проблему концептуалізації копіювання у системі фахової підготовки студентів мистецьких спеціальностей. Актуальність дослідження зумовлена недостатньою теоретичною розробленістю аналітичного виміру копіювання в сучасній мистецькій педагогіці та відсутністю системно обґрунтованої методики його реалізації. Метою дослідження є теоретичне уточнення поняття аналітичного копіювання та визначення методичних умов його ефективного застосування у професійній підготовці майбутніх художників. У роботі використано комплекс теоретичних методів: аналіз і узагальнення наукових джерел, порівняльний та структурно-функціональний аналіз, теоретичне моделювання, що дозволило окреслити сутнісні характеристики аналітичного копіювання та сформувати його методичну модель. Обґрунтовано доцільність виокремлення поняття «аналітичне копіювання» як самостійної методичної категорії мистецької педагогіки. Під аналітичним копіюванням запропоновано розуміти цілеспрямований навчальний процес дослідження структурно-композиційних, колористичних, пластичних і стилістичних особливостей художнього твору з подальшим свідомим відтворенням виявлених закономірностей у практичній діяльності. Визначено, що ефективність його реалізації забезпечується поетапністю аналітичного процесу, орієнтацією на дослідження авторської манери, рефлексивним супроводом навчальної діяльності та інтеграцією здобутих результатів у власну художню практику здобувачів освіти. Зроблено висновок, що аналітичне копіювання сприяє формуванню професійного художнього мислення, розвитку здатності до структурного бачення та стилістичного аналізу й може розглядатися як структурований метод професійної підготовки майбутніх фахівців мистецького профілю.
НІМЕЦЬКОМОВНИЙ ЕТИКЕТ У ФОРМУВАННІ ЧИТАЦЬКИХ УМІНЬ МАЙБУТНІХ ВИКЛАДАЧІВ
У статті розглянуто проблему навчання мовленнєвого етикету німецької мови як складника міжкультурної іншомовної комунікативної компетентності (МІКК) майбутніх викладачів. Акцентовано на тому, що результативність комунікації залежить від володіння загальноприйнятими нормами спілкування (вітання, знайомство тощо), які забезпечують конструктивне взаєморозуміння. На основі аналізу лінгвістичної літератури виокремлено ключові фонетичні, граматичні та лексичні засоби етикету. Особливу увагу приділено порівняльній характеристиці етикетних формул у німецькій та українській мовах у типових комунікативних контекстах. Поняття «міжкультурна компетентність» трактується автором як інтегральна риса особистості, що забезпечує здатність ефективно взаємодіяти з представниками інших культур. Вона охоплює уміння розуміти національно-культурні відмінності, традиції, ціннісні орієнтири, звичаї та поведінкові норми інших народів. Міжкультурна компетентність формує готовність поважати культурні особливості, продуктивно використовувати культурні стереотипи та успішно співпрацювати у міжкультурному середовищі. Подано приклад використання німецькомовного мовленнєвого етикету в процесі формування читацької компетентності здобувачів освіти. Зазначені етикетні особливості мають бути враховані викладачем під час організації освітнього середовища та побудови комунікації зі здобувачами освіти. Уточнено теоретичні засади функціонування мовленнєвого етикету в контексті міжкультурної комунікації під час формування навичок і вмінь читацької компетентності. Представлено систему мовних засобів німецької мови, необхідних для коректної мовленнєвої поведінки у процесі ведення діалогу з учнями у процесі читання. Висвітлено лінгвофілософські підходи до розуміння мови як носія національного коду, що забезпечує ефективність міжкультурного діалогу. На конкретних прикладах продемонстровано функціонування етикету в педагогічному дискурсі, де постать викладача виступає медіатором у формуванні мовної особистості. Зроблено висновок про значущість невербальних компонентів і культурологічної компетенції як складників національної ідентичності в межах вивчення іноземної мови.
ДОСЛІДЖЕННЯ СПРИЙНЯТТЯ СОЦІАЛЬНОЇ ПІДТРИМКИ У ПОЖЕЖНИХ-РЯТУВАЛЬНИКІВ ДСНС УКРАЇНИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У період воєнного стану пожежні-рятувальники ДСНС України поєднують реагування на надзвичайні ситуації з ліквідацією наслідків бойових дій, що супроводжується повторною травматичною експозицією, порушенням відновлення та ризиком психоемоційного виснаження. Соціальна підтримка є ключовим психосоціальним ресурсом, який може підвищувати благополуччя та буферувати дію стресорів. Мета дослідження – з’ясувати, чи відрізняються показники сприйняття соціальної підтримки (за джерелами та загалом) у рятувальників залежно від територіального контексту служби. Дизайн – поперечний порівняльний; вибірка становить 227 пожежних-рятувальників зі стажем не менше шести років. Використано Multidimensional Scale of Perceived Social Support (MSPSS): «значущі інші», «сім’я», «друзі» та загальний бал. Порівнювали дві незалежні групи: віддалені від зони активних бойових дій регіони (Київська і Черкаська області; n=119) та регіони з вищою воєнною напругою, які знаходяться ближче до зони бойових дій (Харківська і Сумська області; n=108). Міжгрупові відмінності перевірялися t-критерієм Стьюдента; практичну значущість оцінювали за Cohen’s d (95% ДІ). У віддаленіших регіонах підтримка була вищою за «сім’єю» (p=3,042×10^-5; d=0,566), «значущими іншими» (p=0,038; d=0,278) і загальним показником MSPSS (p=2,230×10^-4; d=0,499); за підтримкою друзів відмінностей не виявлено (p=0,623; d=0,065). Результати обґрунтовують диференційоване планування психосоціальних і організаційних заходів у прифронтових підрозділах із фокусом на сімейно-партнерських ресурсах та командній взаємодії.
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ІНТЕГРАЦІЇ SMART-ТЕХНОЛОГІЙ У ФОРМУВАННЯ МЕТОДИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ-СЛОВЕСНИКІВ
Статтю присвячено обґрунтуванню педагогічних умов ефективного впровадження SMART-технологій у процес формування методичної компетентності майбутніх учителів-словесників у системі професійної підготовки. Мета статті – теоретично обґрунтувати роль SMART-технологій у формуванні методичної компетентності майбутніх учителів-словесників та окреслити педагогічні умови їх ефективного використання у процесі професійної підготовки. В процесі наукового дослідження використовувалися загальнонаукові методи пізнання: аналіз, синтез, узагальнення, систематизація, порівняння та інтерпретація наукових джерел. Результати дослідження свідчать про те, що зроблено систематизацію компетенцій майбутнього вчителя-словесника у контексті методичної підготовки та досліджено їх зміст як конкретні професійні дії, пов’язані з плануванням навчального процесу, добором і поданням матеріалу, організацією взаємодії, оцінюванням і рефлексією. Показано, що реалізація окреслених компетенцій у сучасних умовах є ускладненою без використання SMART-технологій, які забезпечують розширення форм подання навчального матеріалу, підтримку зворотного зв’язку, організацію співпраці та візуалізацію інформації. Зроблено узагальнення наукових підходів до використання цифрових інструментів у підготовці майбутніх словесників та досліджено їх дидактичний потенціал у розвитку методичних умінь. Показано різнорідність SMART-технологій і цифрових інструментів (платформи керування навчанням, сервіси для спільної роботи, інструменти візуалізації, гейміфіковані платформи, засоби навчальної аналітики, ШІ, VR/AR) та досліджено напрями їх застосування у професійній підготовці. Проведений аналіз засвідчує, що ефективність використання SMART-технологій визначається не стільки різноманіттям цифрових інструментів, скільки системою педагогічних умов їх упровадження у зміст, методи та організаційні форми методичної підготовки. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання визначених педагогічних умов для вдосконалення програм професійної підготовки майбутніх учителів-словесників у закладах вищої освіти.
САМОРЕГУЛЯЦІЯ ЯК ЧИННИК АКАДЕМІЧНОЇ МОТИВАЦІЇ ТА ПОДОЛАННЯ ПРОКРАСТИНАЦІЇ СТУДЕНТІВ В УМОВАХ НЕВИЗНАЧЕНОСТІ
У статті представлено результати емпіричного дослідження впливу саморегуляції на мотивацію та прокрастинацію студентської молоді в умовах невизначеності. Актуальність проблеми зумовлена зростанням соціальної, економічної та освітньої нестабільності, що посилює психологічне напруження та ускладнює процеси професійного й особистісного становлення студентів. У таких умовах особливого значення набуває здатність особистості до свідомої організації власної діяльності, регуляції емоційних станів і підтримання цілеспрямованої активності. Саморегуляція розглядається як інтегративне особистісне утворення, що забезпечує постановку цілей, планування, програмування дій, моніторинг результатів і корекцію поведінки відповідно до змін зовнішніх обставин. Недостатній рівень її сформованості може сприяти зниженню навчальної мотивації та посиленню схильності до прокрастинації, особливо в ситуаціях невизначеності та інформаційного перевантаження. Метою дослідження було виявлення характеру взаємозв’язків між показниками саморегуляції, мотивації та прокрастинації, а також визначення прогностичної ролі саморегуляції щодо мотиваційних і поведінкових проявів студентів. У дослідженні взяли участь 50 респондентів студентського віку. Збір емпіричних даних здійснювався дистанційно за допомогою платформи Google Forms із використанням стандартизованих психодіагностичних методик. Для статистичної обробки результатів застосовано методи кореляційного та регресійного аналізу, що дало змогу встановити силу та напрям взаємозв’язків, а також визначити внесок саморегуляції у пояснення варіативності мотивації та прокрастинації. Отримані результати засвідчили наявність статистично значущих зв’язків між досліджуваними змінними: вищий рівень саморегуляції пов’язаний зі зростанням внутрішньої мотивації та зниженням прокрастинації. Практичне значення роботи полягає у можливості використання результатів для розроблення програм психологічної підтримки та розвитку саморегуляційних умінь студентів в умовах невизначеності.
ОСОБЛИВОСТІ ВИКОРИСТАННЯ КОПІНГ-СТРАТЕГІЙ ЗАЛЕЖНО ВІД РІВНЯ ТРИВОЖНОСТІ У ПІДЛІТКІВ
У статті досліджуються особливості використання копінг-стратегій залежно від рівня тривожності у підлітків віком від 12 до 17 років. Актуальність теми зумовлена підвищеною психоемоційною чутливістю підлітків, інтенсивними психофізіологічними змінами та зростанням когнітивного та соціального навантаження, що значно підвищує ризик виникнення тривожності та психоемоційних дисбалансів. Вибірка дослідження складалася зі 141 підлітка (63 хлопці, 78 дівчат), яких оцінювали за шкалою GAD–7 (Generalized Anxiety Disorder 7-item scale) для визначення рівня тривожності та за методикою Лазаруса для визначення домінуючого типу копінг-стратегії (проблемно-орієнтовані, емоційно-орієнтовані, уникальні та соціально-орієнтовані стратегії). Результати кореляційного аналізу за методом Спірмена свідчать про те, що підлітки з високим та дуже високим рівнями тривожності значно частіше застосовують емоційно-орієнтовані та уникальні стратегії, спрямовані на емоційну регуляцію та дистанціювання від стресових чинників, тоді як підлітки з низьким і помірним рівнями тривожності віддають перевагу проблемно-орієнтованим стратегіям, орієнтованим на активне вирішення проблем. Соціально-орієнтовані стратегії не показали статистично значущого зв’язку з рівнем тривожності, що може свідчити про обмежене залучення соціальної підтримки як механізму подолання стресу у підлітковому віці. Отримані результати мають практичне значення для психопрофілактичної та корекційної роботи, зокрема для розроблення цільових програм психологічної підтримки, навчання адаптивним копінг-стратегіям, розвитку навичок емоційної регуляції та підвищення ефективності використання соціальної підтримки. Дослідження також створює основу для подальших лонгітюдних та експериментальних робіт з оцінки динаміки використання копінг-стратегій у підлітків із різними рівнями тривожності та ефективності психопрофілактичних утручань у різних соціальних і освітніх контекстах.
СПЕЦИФІКА ЕМОЦІЙНОЇ САМОРЕГУЛЯЦІЇ У ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ СХИЛЬНИХ ДО ДЕЛІНКВЕНТНОЇ ПОВЕДІНКИ
Актуальність дослідження зумовлена зростанням кількості військових правопорушень в умовах тривалої бойової напруги та необхідністю виявлення психологічних предикторів самовільного залишення військової частини (СЗЧ). Метою роботи було визначити специфіку труднощів емоційної регуляції та когнітивної регуляції емоцій у військовослужбовців із нормативною та делінквентною поведінкою. У дослідженні взяли участь 70 військовослужбовців. Використано комплекс психодіагностичних методик: шкалу труднощів емоційної регуляції (DERS) та опитувальник когнітивної регуляції емоцій (CERQ). Встановлено, що емоційна дисрегуляція є спільним чинником для обох груп, однак має різну структурну організацію. У військовослужбовців із делінквентною поведінкою зафіксовано вищі показники імпульсивності та низького розуміння емоцій, що свідчить про емоційну дезорієнтацію, труднощі ідентифікації переживань і схильність до поведінкової розрядки. У групі військовослужбовців з нормативною поведінкою виявлено підвищені показники невизнання емоцій, труднощів збереження цілеспрямованості під впливом емоцій і браку усвідомлення емоційних станів, що відображає тенденцію до свідомого дистанціювання від емоційної сфери та функціонування за рахунок посиленого внутрішнього контролю. Показано, що військовослужбовці з нормативною поведінкою частіше використовують умовно адаптивні когнітивні стратегії (прийняття, планування, позитивна переоцінка, розгляд у перспективі), однак характеризуються підвищеним рівнем румінацій, що вказує на значну внутрішню напругу. Натомість у військовослужбовців з делінквентною поведінкою домінують дезадаптивні стратегії катастрофізації, звинувачення інших та позитивне перефокусування як форма психологічного уникнення. Виявлені відмінності доцільно враховувати під час розроблення диференційованих програм психопрофілактики: для військовослужбовців із делінквентною поведінкою з фокусом на розвиток реалістичної когнітивної оцінки, інтерналізації відповідальності та навичок планування, а для військовослужбовців із нормативною поведінкою з акцентом на зниження румінативного навантаження й підвищення емоційної гнучкості з метою профілактики психоемоційного виснаження.
НЕТВОРКІНГ ЯК ЧИННИК РОЗВИТКУ АКАДЕМІЧНОЇ КУЛЬТУРИ ЗАКЛАДУ ОСВІТИ
У статті здійснено всебічне дослідження нетворкінгу як системного елемента, що сприяє розвитку академічної культури в освітніх закладах у контексті цифровізації, інтернаціоналізації та соціальних змін. Розглянуто, яким чином мережеві зв’язки сприяють формуванню соціального капіталу навчального закладу, розвитку академічної доброчесності, партнерства та професійного зростання учасників освітнього процесу. Підкреслено важливість горизонтальних і вертикальних комунікацій для зміцнення довіри, підвищення якості науково-освітньої діяльності та інтеграції закладу в національний і міжнародний освітній простір. Проаналізовано сучасні моделі мережевої взаємодії та окреслено організаційно-управлінські умови для успішного впровадження нетворкінгу в стратегію розвитку академічної культури. Дослідження підтверджує, що системна підтримка мережевих практик підвищує інституційну стійкість і здатність навчального закладу адаптуватися до соціокультурних викликів. Одночасно обґрунтовано необхідність формування цифрової компетентності учасників освітнього процесу як передумови ефективної мережевої взаємодії. Зроблено акцент на ролі лідерства та інституційної підтримки у створенні сприятливого середовища для розвитку сталих професійних спільнот.
РОЛЬ ДИСЦИПЛІНИ «АКАДЕМІЧНЕ ПИСЬМО ТА ДОБРОЧЕСНІСТЬ» У ФОРМУВАННІ КУЛЬТУРИ НАУКОВОЇ КОМУНІКАЦІЇ У ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ
У статті здійснено теоретико-методологічний аналіз ролі дисципліни «Академічне письмо та доброчесність» у формуванні культури наукової комунікації у закладах вищої освіти. Актуальність дослідження зумовлена трансформаційними процесами в сучасній вищій освіті, посиленням вимог до якості наукових текстів, рівня академічної культури та дотримання етичних стандартів наукової діяльності в умовах інтеграції української освітньої системи до європейського та світового науково-освітнього простору. У роботі обґрунтовано, що культура наукової комунікації є складним, багатовимірним феноменом, який охоплює мовний, когнітивний, дослідницький та етичний компоненти академічної діяльності. Методологічну основу дослідження становлять методи теоретичного аналізу наукових джерел, системного та порівняльного аналізу, а також узагальнення й інтерпретації, що забезпечило цілісний підхід до осмислення порушеної проблематики. У результаті дослідження встановлено, що дисципліна «Академічне письмо та доброчесність» виконує важливі інтегративну та ціннісно-орієнтаційну функції в освітньому процесі, сприяє формуванню навичок створення наукових текстів, розвитку критичного мислення, відповідального ставлення до інтелектуальної праці та усвідомлення академічної доброчесності як фундаментальної цінності академічної спільноти. Наголошено на необхідності системного та міждисциплінарного підходу до викладання зазначеної дисципліни як важливої умови підвищення рівня культури наукової комунікації та загальної якості підготовки здобувачів вищої освіти.
ПСИХОЛОГІЯ ВПЛИВУ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ ДОВІРИ У СТУДЕНТСЬКІЙ ГРУПІ
У статті розглянуто психологію впливу як чинник формування довіри всередині студентської групи. Актуальність теми зумовлена тим, що довіра в академічному середовищі є важливою умовою ефективної комунікації, співпраці, психологічної безпеки та групової згуртованості. Теоретичною основою дослідження обрано підхід Роберта Чалдіні, який дає змогу інтерпретувати довіру через механізми послідовності, взаємності, соціального підтвердження, симпатії, єдності та авторитету. У такому ракурсі довіра постає як результат конкретного досвіду взаємодії, у межах якого студенти оцінюють надійність, передбачуваність і доброзичливість одне одного. Метою статті є аналіз того, як механізми психології впливу позначаються на рівні довіри всередині студентської групи. Емпіричну базу дослідження становлять результати опитування 92 здобувачів вищої освіти. Для оцінювання було використано 8 тверджень, що відображали загальну довіру до одногрупників, чесність взаємодії, дотримання домовленостей, готовність покладатися на інших у спільній діяльності, взаємодопомогу, а також настороженість щодо особистої відкритості та передачі важливих справ. Узагальнений індекс довіри становив 3,54 бала за п’ятибальною шкалою, а внутрішня узгодженість шкали була прийнятною і становила α=0,70. Встановлено, що найбільш вираженими компонентами довіри є чесність взаємодії, дотримання домовленостей і функціональна взаємопідтримка. Це свідчить про переважання робочої довіри, пов’язаної зі спільною діяльністю, відповідальністю та надійністю. Водночас нижчі показники зафіксовано у сфері особистої відкритості й психологічної безпеки, що вказує на меншу стійкість глибшої міжособистісної довіри. Окрему увагу приділено довірі до викладача як чиннику, що визначає нормативний і психологічний контекст групової взаємодії. Зроблено висновок, що довіра в студентській групі формується поступово на основі чесної, послідовної та взаємної взаємодії і потребує цілеспрямованої підтримки в освітньому середовищі.
ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ЗДОБУВАЧІВ СПЕЦІАЛЬНОСТІ «МЕДИЧНА ПСИХОЛОГІЯ» ЗАСОБАМИ ДИСЦИПЛІНИ «ОСНОВИ ПЕДАГОГІКИ ВИЩОЇ ШКОЛИ» ТА ЇЇ ПРАКТИЧНОГО ЗАСТОСУВАННЯ
У статті розглянуто проблему формування професійної компетентності здобувачів спеціальності «Медична психологія» у процесі вивчення дисципліни «Основи педагогіки вищої школи» та її практичного застосування. Актуальність дослідження визначається зростанням вимог до підготовки медичних психологів, необхідністю забезпечення високого рівня професійної компетентності, інтеграції педагогічних знань у фахову діяльність та розвитку комунікативних, етичних і рефлексивних навичок. Основну увагу приділено теоретичному обґрунтуванню і експериментальній перевірці ефективності формування професійної компетентності студентів спеціальності «Медична психологія» через застосування дисципліни «Основи педагогіки вищої школи». Дослідження проведено з використанням комплексу методів: аналізу наукової літератури, анкетування, педагогічного спостереження, тестування рівня компетентності та статистичної обробки результатів, зокрема t-критерію Стьюдента і порівняння середніх значень. Експериментальне дослідження було проведено у 2024–2025 навчальному році й охопило 86 студентів І–ІІ курсів, розподілених на експериментальну (n = 44) і контрольну (n = 42) групи. Результати засвідчили статистично значуще підвищення рівня професійної компетентності в експериментальній групі порівняно з контрольною (p < 0,05). Отримані дані підтверджують ефективність використання активних і практико-орієнтованих методів навчання в процесі вивчення педагогічних дисциплін. Наукова новизна дослідження полягає у вперше проведеній експериментальній перевірці системного застосування педагогічних методів для формування професійної компетентності майбутніх медичних психологів. Практична значущість дослідження полягає у можливості використання його результатів для розроблення освітніх програм і методичних рекомендацій у закладах вищої медичної освіти, у практиці викладання педагогічних дисциплін і в наукових дослідженнях проблем професійної підготовки медичних психологів.
ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ ПОСТТРАВМАТИЧНОГО ЗРОСТАННЯ ЯК ПРОЯВУ АНТИКРИХКОСТІ ПОЛІЦЕЙСЬКИХ
Статтю присвячено дослідженню посттравматичного зростання поліцейських у контексті концепції антикрихкості як здатності особистості не лише зберігати функціональну стійкість в умовах стресу, а й розвиватися під впливом травматичного досвіду. Актуальність роботи зумовлена здійсненням професійної діяльності поліцейськими в умовах воєнного стану та підвищеного ризику, що актуалізує потребу вивчення ресурсних механізмів позитивної психологічної трансформації. Метою дослідження стало емпіричне вивчення особливостей посттравматичного зростання як індикатора антикрихкості поліцейських та визначення впливу соціально-професійних чинників на його вираженість. У дослідженні взяли участь 128 поліцейських різних підрозділів Національної поліції України. Для оцінювання посттравматичного зростання використано опитувальник PTGI-X. Установлено наявність проявів посттравматичного зростання різної інтенсивності у значної частини респондентів. Найбільш виражені зміни зафіксовано у сфері міжособистісних взаємин, відчуття особистісної сили та відкриття нових можливостей. Виявлено статистично значущі відмінності у рівні посттравматичного зростання залежно від досвіду роботи в екстремальних умовах, віку та стажу служби: вищі показники характерні для поліцейських із більшим професійним та життєвим досвідом. Вплив сімейних чинників має тенденційний характер. Зроблено висновок, що посттравматичне зростання виступає важливим психологічним механізмом антикрихкості поліцейських, забезпечуючи трансформацію стресового досвіду у ресурс особистісного та професійного розвитку. Отримані результати можуть бути використані під час розроблення програм психологічного супроводу та формування антикрихких характеристик особистості в системі професійної підготовки поліцейських.
СУЧАСНІ ОСОБЛИВОСТІ ВИКЛАДАННЯ ФІЗИКО-ГЕОГРАФІЧНИХ ДИСЦИПЛІН ПРИ ПІДГОТОВЦІ ВЧИТЕЛІВ ГЕОГРАФІЇ В ЗАКЛАДАХ ВИЩОЇ ОСВІТИ УКРАЇНИ
У статті здійснено системний науково-методичний аналіз сучасних особливостей викладання фізико-географічних дисциплін у підготовці майбутніх учителів географії в закладах вищої освіти України в умовах оновлення фахових вимог до спеціальності A4.07 Середня освіта (Географія). Доведено, що якість професійної підготовки визначається інтеграцією предметного, дидактичного та методичного компонентів, яка дає змогу зберігати наукову глибину й водночас забезпечувати педагогічну трансформацію змісту у формат результатів навчання, шкільних тем і навчальних ситуацій. Розглянуто змістові акценти та дидактичну логіку курсів геології і геоморфології (з мінералогією та вченням про корисні копалини), кліматології і метеорології, гідрології та океанографічного блоку, біогеографії, ґрунтознавства, ландшафтознавства, фізичної географії України, географії материків та океанів. На основі аналізу змісту освітньо-професійних програм окремих закладів вищої педагогічної освіти виявлено відмінності в обсягах фізико-географічного циклу, співвідношенні обов’язкових і вибіркових компонентів, а також моделях поєднання предметних курсів із дидактикою (інтегровані формати «з дидактикою» та предметна диференціація). Зафіксовано тенденцію переходу від описовості до аналітико-системної моделі викладання з опорою на геосистемний підхід, причинно-наслідкові пояснення, порівняльний аналіз і розвиток просторового мислення. Підкреслено компетентнісну орієнтацію фізико-географічної підготовки, зокрема формування вмінь працювати з просторвоими даними, картами й моделями, інтерпретувати природні процеси та проєктувати навчальні завдання для школи. Окреслено роль цифровізації (ГІС, ДЗЗ, DEM, відкриті кліматичні та гідрологічні дані) у посиленні доказовості й аналітичності навчання, а також значення польових практик як чинника професійної ідентичності. Показано вагомість військово-географічного контексту для просторово-безпекової підготовки, аналізу природних ризиків і розуміння воєнних впливів на довкілля та ресурси.
ВПЛИВ СОЦІОКУЛЬТУРНИХ ФАКТОРІВ ТА ОСВІТНІХ ТРЕНДІВ НА ГЕНДЕРНІ РОЗРИВИ РЕЗУЛЬТАТИ ЗНО/НМТ В УКРАЇНІ
У статті здійснено комплексний аналіз гендерних відмінностей в академічній успішності учнів в Україні на основі результатів зовнішнього незалежного оцінювання (ЗНО) та національного мультипредметного тесту (НМТ) за період 2016–2025 років. Дослідження базується на узагальненні статистичних даних та їх порівняльному аналізі, що дозволяє виявити стійкі тенденції та зміни у навчальних досягненнях здобувачів освіти різної статі. Особливу увагу приділено впливу соціокультурних чинників, зокрема наслідків пандемії COVID-19 та повномасштабної війни в Україні, які суттєво трансформували освітнє середовище, умови навчання та доступ до якісної освіти. У роботі розглянуто роль гендерних стереотипів у формуванні освітніх траєкторій учнів, виборі навчальних предметів, рівні мотивації та навчальної активності. Проаналізовано відмінності у результатах тестування з різних навчальних дисциплін, що дозволяє виявити специфіку прояву гендерних розривів у гуманітарній та природничо-математичній сферах. Окрему увагу приділено регіональному аспекту дослідження, зокрема впливу соціально-економічних умов, урбанізації та освітньої інфраструктури на рівень академічної успішності. Метою дослідження є визначення динаміки гендерних розривів в освітніх результатах, виявлення ключових чинників, що їх зумовлюють, а також формулювання науково обґрунтованих рекомендацій щодо зменшення освітньої нерівності та забезпечення рівного доступу до якісної освіти для всіх здобувачів. Практичне значення отриманих результатів полягає у можливості їх використання при розробці освітньої політики, вдосконаленні системи оцінювання та впровадженні гендерно чутливих підходів у навчальному процесі.
ІНТЕРНАЛІЗАЦІЯ ЕКОЛОГІЧНОГО ІМПЕРАТИВУ В МОРАЛЬНУ СТРУКТУРУ ОСОБИСТОСТІ МАЙБУТНЬОГО ПЕДАГОГА
У статті досліджено теоретичні та прикладні аспекти інтерналізації екологічного імперативу в моральну структуру особистості майбутнього педагога. Застосовуючи методи теоретичного аналізу та міждисциплінарного синтезу, узагальнення та порівняльного аналізу, обґрунтовано трирівневу модель освоєння екологічних цінностей: ціннісно-онтологічний (високий), нормативно-професійний (середній) та адаптивно-інструментальний (низький). На основі емпіричного дослідження виявлено домінування середнього рівня, що свідчить про сприйняття екології переважно як професійного обов’язку (деонтології) без глибокої особистісної інтеграції. Особливу увагу приділено гендерній диференціації екоетичних орієнтацій. Установлено, що жіноча частина вибірки схильна до «етики турботи», демонструючи високу екологічну емпатію та готовність до особистого прикладу. Чоловіки натомість виявляють вищий рівень моральної автономії та раціональної відповідальності, розглядаючи екологічний імператив крізь призму логічного обґрунтування та нормативних вимог. Доведено, що екологічний імператив виступає потужним регулятором морального характеру педагога, сприяючи стійкості до професійного вигорання через віднайдення планетарних смислів діяльності. Запропоновано методичні рекомендації щодо трансформації освітнього середовища ЗВО, які передбачають перехід від формального інформування до ціннісного моделювання та врахування гендерної специфіки у формуванні екоцентричної парадигми майбутніх фахівців. Професійна значущість екологічного імперативу полягає не лише у формуванні відповідального ставлення до природи, а й у зміцненні морального характеру педагога у цілому. Студенти з розвиненою екологічною рефлексією знаходять у професії додаткові екзистенційні смисли, що підвищує їхню психологічну стійкість та готовність до трансляції гуманістичних цінностей майбутнім поколінням. Сформульовано науково-методичні рекомендації для викладачів ЗВО щодо трансформації освітнього простору з метою підвищення екоетичної зрілості майбутніх педагогів.
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ФОРМУВАННЯ КУЛЬТУРНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ У ДОШКІЛЬНОМУ ВІЦІ
У статті розкрито психолого-педагогічні особливості формування культурної ідентичності у дітей дошкільного віку в умовах сучасних соціокультурних трансформацій та воєнного стану в Україні. Обґрунтовано актуальність проблеми з огляду на необхідність збереження національної ідентичності, мови, культури та історичної пам’яті як важливих чинників духовної стійкості суспільства. Проаналізовано нормативно-правові засади дошкільної освіти, що визначають формування культурної ідентичності як один зі стратегічних напрямів виховання підростаючого покоління. Уточнено сутність поняття «культурна ідентичність» як інтегративного утворення, що поєднує емоційний, когнітивний і поведінковий компоненти та формується в процесі інтеріоризації культурних норм і цінностей. Висвітлено вікову специфіку становлення культурної ідентичності в дошкільному дитинстві, зумовлену домінуванням наочно-образного мислення, провідною роллю ігрової діяльності, високою емоційною чутливістю та активною соціальною взаємодією. Доведено, що засвоєння культурного досвіду в цьому віці відбувається переважно через емоційно насичені форми діяльності: фольклор, народні традиції, художні образи, символіку та спільну діяльність із дорослими й однолітками. Обґрунтовано значення мовленнєвого розвитку як ключового механізму залучення дитини до національного культурного простору та формування відчуття приналежності до культурної спільноти. Визначено роль педагогічно організованого культурно-освітнього середовища, яке забезпечує системність і цілісність формування культурної ідентичності через інтеграцію елементів національної спадщини у різні види діяльності дітей. Зроблено висновок про те, що культурна ідентичність у дошкільному віці формується як динамічний процес переходу від зовнішнього засвоєння культурних зразків до їх внутрішнього прийняття, що створює підґрунтя для подальшого розвитку національної самосвідомості та успішної соціалізації особистості.